Постанова
Іменем України
 
30 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 569/8637/21
провадження № 61-430св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - Кочмарьової Тетяни Сергіївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2022 року у складі судді Харечка С. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частини квартири.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2015 року до 
20 грудня 2020 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цей період вели спільний побут та мали взаємні права й обов`язки, притаманні подружжю, що підтверджується належними доказами, зокрема довідками голови ОСББ «Корольова-17».
 
25 червня 2020 року, у період спільного проживання, позивачка та ОСОБА_5 за спільні кошти з метою задоволення потреб сім`ї придбали однокімнатну квартиру загальною площею 38,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У цій квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю 
з 2015 року.
 
11 листопада 2020 року ОСОБА_5 внаслідок падіння отримав важку травму голови. Того ж дня йому було проведено оперативне втручання: резекційна трепанація черепа. В післяопераційний період стан ОСОБА_5 залишався тяжким. За весь час перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні 
в нейрохірургічному відділенні КНП «Центральна міська лікарня» єдиною, хто здійснював за ним догляд та оплачував його лікування, була позивачка.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, витрати на його поховання були здійснені ОСОБА_1 .
 
Позивачка продовжує проживати в зазначеній квартирі. Однак батько 
ОСОБА_5 - ОСОБА_2 заперечує її право власності на 1/2 частини квартири, погрожує їй, незважаючи на те, що коли ОСОБА_5 перебував 
у важкому стані в лікарні, батько говорив, що все буде добре і все добровільно врегулюється, лише щоб вона доглянула сина і була поряд з ним. 
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01 січня 2015 року до 20 грудня 2020 року; визнати за нею право власності на 1/2 частини придбаної в період спільного проживання кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 38,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2083622956101. 
 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 
2021 року до участі у справі як співвідповідача залучено сина спадкодавця - ОСОБА_3 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 
2022 року позов задоволено.
 
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період 
з 01 січня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини придбаної в період спільного проживання кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 38,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2083622956101.
 
Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 830,05 грн. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та ОСОБА_5 проживали разом без реєстрації шлюбу із січня 
2015 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також того, що позивачка доглядала за ОСОБА_5 в лікарні та займалася організацією ритуальних послуг. Також суд виходив з відсутності доказів того, що хтось інший, крім позивачки, здійснював догляд, забезпечував ОСОБА_5 медикаментами.
 
Суд також зазначив, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
 
Суд врахував пояснення сторін, згідно з якими позивачка до смерті 
ОСОБА_5 проживала у спірній квартирі, всі достовірно зазнали про цей факт і ніхто з відповідачів до неї претензій не мав.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Кочмарьової Т. С., яка діяла від імені ОСОБА_2 , залишено без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 
2022 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
05 січня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кочмарьова Т. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 
2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 
2022 року і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт придбання спірної квартири у період спільного проживання не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об?єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заявник вказує, що факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_6 однієї сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 2015 року до 
ІНФОРМАЦІЯ_1 є недоведеним. Позивачка не надала належних доказів, які підтверджували б усталені відносини, притаманні подружжю, протягом заявленого періоду.
 
Аргументи інших учасників справи
 
07 березня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.
 
14 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 1993 року, який розірвано заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2013 року.
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 25 червня 2020 року, укладеним між ОСОБА_5 (покупець) та ОСОБА_7 (продавець), ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Вартість квартири становить 384 570,00 грн.
 
У пункті 9 договору купівлі-продажу вказано, що покупець на день укладення договору купівлі-продажу не перебуває у зареєстрованому шлюбі.
 
Згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2020 року ОСОБА_5 є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 
2020 року.
 
Після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 302021, до кола спадкоємців входять: ОСОБА_3 - син (заява про прийняття спадщини від 
16 червня 2021 року № 675); ОСОБА_2 - батько (заява про прийняття спадщини від 04 квітня 2021 року № 401); ОСОБА_8 - мати (заява про відмову від спадщини від 02 квітня 2021 року № 402 на користь чоловіка (батька спадкодавця, ОСОБА_2 )).
 
ОСОБА_1 також звернулась із заявою від 03 лютого 2021 року № 731 про прийняття спадщини.
 
Згідно з довідкою від 23 березня 2021 року, виданою Орендним підприємством санаторій «Червона калина», із січня 2016 року до грудня 
2020 року позивачка отримала заробітну плату в розмірі 711 477,15 грн.
 
До матеріалів справи долучені фотографії спільної поїздки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у травні 2015 року до Білорусії, в м. Брест (на фото та файлі на 
СD-диску відображена дата 2015 рік) та фотографії святкування днів народжень і відпочинку з друзями.
 
Згідно з актом від 29 січня 2021 року п`ять мешканців будинку 
АДРЕСА_3 підтвердили, що ОСОБА_1 постійно проживала 
з ОСОБА_5 як сім`я у квартирі АДРЕСА_4 , вели спільний побут, вносили вчасно плату на утримання будинку та мали добропорядні стосунками із сусідами та мешканцями будинку.
 
Відповідно до довідки від 31 березня 2021 року, виданої головою ОСББ «Корольова-17», ОСОБА_1 та ОСОБА_5 постійно проживали як сім`я 
з 2015 року у квартирі АДРЕСА_2 . Зарекомендували себе з позитивної сторони, вели спільний побут, вносили вчасно та у повному обсязі плату на утримання будинку, підтримували добропорядні стосунки із сусідами та мешканцями будинку, брали активну участь в обговоренні проблемних питань ОСББ.
 
Згідно з довідкою, виданою головою ОСББ «Соборна 283», ОСОБА_1 та 
ОСОБА_5 з дати заснування ОСББ, а саме 06 грудня 2019 року, займалися ремонтом та омеблюванням квартири АДРЕСА_5 та вирішували питання щодо укладання договорів на предмет газопостачання/електропостачання/вивезення побутових відходів тощо. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 завжди брали активну участь в обговоренні проблемних питань ОСББ. 
 
Відповідно до договору підряду на виготовлення меблів від 18 травня 
2020 року, акта здачі-приймання робіт від 23 вересня 2020 року за адресою:
АДРЕСА_6 , замовник - ОСОБА_1 , виконавець - ОСОБА_9 , було здійснено замовлення на виготовлення меблів, роботу було прийнято.
 
З довідки КЗ «Обласне бюро судово-медичної експертизи РОР» від 26 лютого 2021 року відомо, що згідно із записом в журналі реєстрації трупів № 440 
в судово-медичному морзі тіло ОСОБА_5 для захоронення та відповідне лікарське свідоцтво про смерть № 718 були отримані 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 .
 
Згідно з договором про надання послуг від 20 грудня 2020 року та актом прийняття виконаних робіт від 21 грудня 2021 року ФОП ОСОБА_10 надано ритуальні послуги та послуги транспортування на суму 13 100,00 грн, замовником 
є ОСОБА_1 .
 
З довідки лікаря ОСОБА_11 відомо, що ОСОБА_5 з 11 листопада 
2020 року до 20 грудня 2020 року перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Рівненської центральної міської лікарні з діагнозом «Внутрішньочерепна травма з переломом кісток склепіння черепа, крововиливами в речовину та під оболонки головного мозку». За весь час перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні єдиною, хто здійснювала догляд, оплачувала лікування, забезпечувала продуктовими сумішами для зондового харчування, засобами догляду, була ОСОБА_1 .
 
Матеріали справи містять копії чеків та квитанцій на придбання медикаментів та інших матеріалів на лікування ОСОБА_5 у період з 11 листопада 2020 року до 20 грудня 2020 року.
 
Сторони не заперечували, що ОСОБА_2 передавав ОСОБА_1 
2 000,00 дол. США на лікування ОСОБА_5 .
 
Свідки надали пояснення щодо спільного проживання ОСОБА_1 та 
ОСОБА_5 - як особи, які їх добре знають, спілкувалися з ними і сприймали їх як чоловіка та жінку.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі 
№ 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
 
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року 
у справі № 372/504/17-ц.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
У статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
 
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки самі по собі,без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду 
від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року 
у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
 
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 
3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
 
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 
05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року 
у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
 
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так 
і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі 
№ 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так 
і з`ясувати час та джерела його придбання.
 
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають 
у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
 
Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
З огляду на вказане, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що досліджені письмові докази у сукупності з показаннями свідків доводять факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, і свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце протягом періоду з 01 січня 2015 року до 20 грудня 2020 року усталені стосунки, які притаманні подружжю, у зв`язку з чим обґрунтовано вважали доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2015 року до 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ураховуючи, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 і ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, а відповідач не довів, що спірне майно придбавалося за особисті кошти ОСОБА_5 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що вказана квартира є спільною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , а тому позивачці належить 1/2 частина зазначеного майна.
 
Висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
 
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що з огляду на зміст статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд 
з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - Кочмарьової Тетяни Сергіївни залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 
2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 
2022 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун	
 	      М. Ю. Тітов