ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року	Львів	Справа № 380/6459/20 пров. № А/857/5502/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Крутько О.В., час проголошення рішення 10 год 08 хв у м. Львові, повний текст додаткового судового рішення виготовлено 28 лютого 2023 року) у справі за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Хороз Україна” про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та повернення суми сплаченого судового збору у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Хороз Україна” до Львівської митниці, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення,

                                                    в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Хороз Україна” (далі - ТзОВ “Хороз Україна”, Товариство, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Львівської митниці, Галицької митниці Держмитслужби, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості та картки відмови.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 позовні вимоги були задоволені повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 по справі №380/6459/20 було скасовано та прийнято постанову, якою у задоволенні позовних вимог ТзОВ “Хороз Україна” до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 29.07.2021 по справі №380/6459/20 касаційну скаргу ТзОВ “Хороз Україна” задоволено частково. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №380/6459/20, а справу за позовом ТзОВ “Хороз Україна” до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022 позовні вимоги були задоволені повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів №UA209000/2020/210013/2 від 17.07.2020, визнано протиправною та скасовано картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209140/2020/00335 та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДМСУ на користь ТзОВ “Хороз Україна” судовий збір у розмірі 3116,89 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 апеляційну скаргу Львівської митниці залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022 по справі №380/6459/20 - без змін.
16.08.2021 представник Товариства звернувся із заявою до Верховного суду про ухвалення додаткового рішення по справі щодо розподілу усіх судових витрат.
Ухвалою від 10.11.2022 Верховний Суд відмовив у задоволенні заяви Товариства у зв`язку з тим, що у цій справі суд касаційної інстанції за наслідками касаційного перегляду не змінював судове рішення, а ухвалив рішення, яким направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому у суду касаційної інстанції не виникало підстав для вирішення питань, пов`язаних з розподілом судових витрат.
07.02.2023 представник ТзОВ “Хороз Україна” Стець Р.Я. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, яким стягнути з Львівської митниці Держмитслужби на користь ТзОВ “Хороз Україна” понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7800,00 грн та суми судового збору сплаченого Товариством за подання касаційної скарги у розмірі 8408,00 грн.
Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 заяву було задоволено повністю.
Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, Львівська митниця подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити представнику позивача у задоволенні заяви повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу є безпідставно завищеними, необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, не відповідають принципам розумності та є неспівмірними зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін, виходячи з наступного
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки суд касаційної інстанції не змінив судові рішення та не ухвалив нового рішення, а повернув адміністративну справу на новий розгляд, а тому відповідно до ч.1 ст.139 КАС України відповідно не вирішував питання розподілу судових витрат зі сплати позивачем судового збору за подання касаційної скарги. Таким чином, на користь ТзОВ “Хороз Україна” слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДМСУ судові витрати на оплату судового збору у сумі 8408,00 грн за подання касаційної скарги до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7800,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо : 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.2 ст.252 КАС України, заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
За змістом приведених вище норм слідує, що однією з підстав для ухвалення додаткового судового рішення є не вирішення питань про судові витрати.
З матеріалів справи видно, що питання про стягнення судового збору за подання касаційної скарги не було вирішено ні у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 по справі №380/6459/20, ні в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022, ні постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023.
При цьому, колегія суддів враховує ухвалу Верховного Суду від 10.11.2022 про відмову у задоволенні заяви ТзОВ “Хороз Україна” про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, у якій також роз`яснено, що подану заяву повинен розглядати суд, який ухвалив остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки остаточне судове рішення по справі №380/6459/20 прийняв Львівський окружний адміністративний суд, такий наділений правом ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат позивача у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу за подання касаційної скарги у даній справі з урахуванням загальних правил розподілу судових витрат.
Таким чином, на думку колегії суддів, у суду першої інстанції були наявні підстави для ухвалення додаткового судового рішення по справі.
Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для ухвалення додаткового рішення, яким додатково вирішити питання про судові витрати шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДМСУ на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8408,00 грн за подання касаційної скарги до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7800,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Практикою ЄСПЛ відзначено, зокрема, у п.95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява №71660/11), п.80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява №72277/01), п.88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява №66561/01), що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі “Lavents v. Latvia” (заява №58442/00) зазначено, що згідно ст.41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване додаткове рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 132, 139, 252, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                            п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення, а додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року по справі №380/6459/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук