Постанова
Іменем України                                  
 
20 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 750/13341/19
провадження № 61-7862св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач),              Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Супруна О. П., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 липня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» (далі - ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ»), яке змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» (далі - ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн»), в якому просив суд визнати незаконним та заборонити ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» здійснювати будь-яке використання знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2», за номерами реєстрації знаків, які є номерами свідоцтв НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що йому належать свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , зареєстрованих 27 жовтня 2008 року ДП «Український інститут інтелектуальної власності», за класами МКТП 06, 11, 35, 36, 37, 42, 45 та свідоцтво на знак ІНФОРМАЦІЯ_2 для товарів і послуг № НОМЕР_3 , зареєстрованого 11 березня 2019 року за класами МКТП 6, 11, 35, 36, 37, 42, 45.
Знак для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» ним використано (або використовується) як назву/частину назв юридичних осіб у створенні та управлінні яких він приймає безпосередню участь, а саме:                                                 ПАТ «ТММ-ЕНЕРГОБУД», ТОВ «Торговий дім «ТММ-ЕНЕРГОБУД», ТОВ «Завод енергетичного машинобудування «ТММ-ЕНЕРГОБУД». Також вказаним знаком позначена продукція, зазначених компаній.
ОСОБА_1 стало відомо, що ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» на власних виробничих потужностях, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює незаконне використання знаку для товарів і послуг, що йому належить, під час виробництва та реалізації своєї продукції, зокрема, зазначає об`єкт інтелектуальної власності, що належить йому, у своїй назві, а також використовує ці позначення на своєму офіційному сайті.
За даними сайту ІНФОРМАЦІЯ_10 16 червня 2017 року за                                                     ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» зареєстровано доменне ім`я                      ІНФОРМАЦІЯ_15, починаючи з цієї дати ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» стало активно наповнювати свій офіційний сайт різного роду інформацією. Окрім текстової інформації на своєму сайті ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» розмістило низку фотографій, на яких розміщено зображення знаку належного ОСОБА_1 .
Словесне позначення ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» відрізняється від його знаку лише словом «менеджмент». Загалом позначення                           « ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ » настільки схоже на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що їх можна сплутати. На його думку, така схожість здатна ввести в оману споживачів стосовно товару, який ним реалізується, оскільки це позначення використовується                                                      ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» для того ж виду товару, для якого зареєстровано знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у тому числі для 06 класу МКТП - «металеві матеріали для будівель і конструкцій» та для 35 класу МКТП - «реклама». ОСОБА_1 жодних ліцензій (дозволів) на використання ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» належного йому знаку не надав.
 
Справа судами переглядалась неодноразово.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суді м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та заборонено ТОВ «ТіПІБіеС Продакшн» використовувати знак для товарів і послуг « ТММ-ЕНЕРГОБУД » за номерами реєстрації знаків згідно свідоцтв на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем на своєму офіційному веб-сайті в мережі Інтернет та прихованій рекламі застосовується знак «ІНФОРМАЦІЯ_2», що в розумінні чинного законодавства України є порушенням права позивача на зареєстрований у встановленому порядку знак для товарів і послуг, оскільки словесне позначення відповідача відрізняється від знаку позивача лише словом «менеджмент», і позначення « ІНФОРМАЦІЯ_11 » настільки схоже на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що їх можна сплутати. Відповідач з використанням позначення « ТММ ЕНЕРГОБУД » рекламує, пропонує до продажу та продає товари, які відносяться до 6-го класу МКТП, а також надає послуги, які відносяться до 35-го, 37-го та 42-го класів МКТП, тобто використовує вказане позначення щодо товарів і послуг, які прямо указані в свідоцтвах на знаки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 або є спорідненими із тими товарами і послугами, які вказані в цих свідоцтвах. 
Відповідач у своєму найменуванні та на сторінках свого інтернет-сайту в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 використовує відносно товарів і послуг, зазначених у свідоцтвах України на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 або споріднених з ними, позначення, які є схожими із позначеннями за вказаними свідоцтвами настільки, що їх можна сплутати.
Суд першої інстанції вказав, що таке використання є незаконним, оскільки позивач не надавав відповідачеві свого дозволу, тому, зважаючи на положення пункту 5 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», позивач вправі вимагати заборони такого використання. Підписання ОСОБА_1 договору від 07 листопада 2016 року з відповідачем не свідчить про обізнаність позивача про порушення своїх виключних майнових прав на знаки для товарів і послуг за свідоцтвами № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, у зв`язку з відсутністю цих прав на момент підписання, оскільки виключних майнових прав інтелектуальної власності останній набув після державної реєстрації договору про передання цих прав 06 січня 2017 року та з цієї дати і дізнався про їх порушення.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання незаконним використання знаку для товарів і послуг в розумінні статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є неналежним способом судового захисту, оскільки ця вимога є лише необхідною передумовою для застосування заходів судового примусу та не має характеру самостійної (окремої) позовної вимоги, безпосередньо спрямованої на захист та відновлення порушеного права. Більш того, позивач просить визнати незаконним будь-яке використання відповідачем знаків для товарів і послуг за номерами свідоцтв НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , тобто позовні вимоги не є конкретними, протягом розгляду справи позивачем не уточнювалися.
Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок експерта за результатами експертизи у сфері інтелектуальної власності від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6 є неналежним доказом у цій справі, оскільки даною експертизою питання: чи є найменування відповідача частиною знаку для товарів та послуг за номерами свідоцтв на знак для товарів і послуг № №  НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 не вирішувалось. Експертиза проведена за фотокопіями свідоцтв України на знак для товарів і послуг № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , тобто не оглянуті оригінали зображень зареєстрованих знаків, що мають певну конфігурацію, шрифт, колір. Тому позивачем не доведено незаконність використання відповідачем належних ОСОБА_1 знаків для товарів і послуг у назві відповідача. Із наданих позивачем скріншотів фотографій з сайту відповідача за вказаними позивачем посиланнями вбачається, що на фотографіях відображені працівники ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» у спецодязі, на якому зображений графічний знак схожий зі знаком, зареєстрованим за свідоцтвом на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 . Апеляційний суд зробив висновок, що зазначене не можна вважати застосуванням знаку для товарів і послуг під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано. Належних та допустимих доказів на підтвердження нанесення знаків, зареєстрованих відповідно до належних ОСОБА_1 свідоцтв № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , на будь-який товар, для якого ці знаки зареєстровані, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення), а також їх використання у рекламі чи прихованій рекламі, позивачем не надано.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідач, як юридична особа з назвою « ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ », код ЄДРПОУ 40848765, зареєстрований 23 серпня 2016 року. У свою чергу, заявка на реєстрацію знаку для товарів і послуг ««ІНФОРМАЦІЯ_11» (словесне зображення знаку) ОСОБА_1 подана лише 21 квітня 2017 року, а зареєстрований знак 11 березня 2019 року , про що видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 , тобто після реєстрації відповідача. Відповідно до пункту 6 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстрований знак не поширюється на здійснення будь-якого права, що виникло до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки. Такими правами, що виникли до дати подання власником свідоцтва заявки на реєстрацію знака, можуть бути, зокрема права іншої особи на комерційне (фірмове) найменування, а також використання іншою особою позначення, тотожного або схожого із зареєстрованим знаком, до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, - до дати пріоритету заявки.
 
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив з того,                 що апеляційний суд не врахував, що особа, яка заявляє вимогу про заборону використання певного позначення, сама має діяти добросовісно,                                            не допускати зловживання правом, зокрема шляхом заборони суб`єкту використовувати його комерційне найменування, право на яке виникло раніше.
Також, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що обсяг правової охорони торговельної марки включає в себе предметну, територіальну та часову сферу чинності прав на торговельну марку.
Крім того, апеляційний суд не врахував, що часова сфера чинності виключних прав охоплює собою строк існування виключних прав на торговельну марку, який визначається державою (стаття 496 ЦК України) або ж міжнародними договорами.
Отже, суд апеляційної інстанції, при скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові в задоволенні позову з взаємовиключних підстав (недоведеності та неефективності способу захисту) не звернув уваги, що на час звернення з позовом в цій справі сплинули строк чинності виключних прав на торговельні марки за свідоцтвами № НОМЕР_1, НОМЕР_2, не з`ясував, чи продовжувався цей строк і відповідно чи були порушені права позивача.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 липня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що комерційне (фірмове) найменування позивача використовувалось ним задовго до реєстрації відповідача, тобто до 07 жовтня 2016 року.
Позивач і відповідач функціонують на одному ринку товарів або послуг, а саме 6 класу (звичайні матеріали та їхні сплави металеві будівельні матеріали перемісні металеві конструкції та споруди металеві матеріали рейкових колій металеві доколи і дріт дрібні металеві вироби металеві труби сейфи вироби із звичайних металів, що належать до 6 класу руди) та 40 класу (обробляння матеріалів) Міжнародної кваліфікації товарів і послуг для реєстрації знаків (Ніццька класифікація).
Висновком експертизи від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6 підтверджено те, що комерційне (фірмове) найменування відповідача «ТММ-ЕНЕРГОБУД» є таким, що може ввести в оману щодо послуг, які надає позивач під комерційним (фірмовим) найменуванням «ТММ-ЕНЕРГОБУД» МЕНЕДЖМЕНТ», оскільки останні діють на одному ринку товарів та послуг.
Також, матеріали справи не містять доказів того що маркування продукції виготовленої відповідачем відбувається за допомогою іншого позначення.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що діяльність відповідача пов`язана з виготовленням продукції на замовлення, а отже для визначеного кола споживачів та не є тотожною тій продукції, яка виготовляється позивачем, не заслуговують на увагу.
Таким чином, відповідач з використанням позначення «ІНФОРМАЦІЯ_2» рекламує, пропонує до продажу та продає товари, які відносяться до 6-го класу МКТП, а також надає послуги, які відносяться до 35-го, 37-го, та 42-го класів МКТП, тобто використовує вказане позначення щодо товарів і послуг, які прямо указані в свідоцтвах на знаки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 або є спорідненими із тими товарами і послугами, які вказані в цих свідоцтвах.
Також суд апеляційної інстанції вважає, що не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для звернення з даним позовом сплинув, оскільки позивач довідався про порушення своїх прав інтелектуальної власності на знаки за свідоцтвами № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 06 січня 2017 року з моменту реєстрації факту передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, тобто з моменту набуття таких прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У серпні 2022 року ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 липня 2022 року і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій невірно застосували до спірних правовідносин вимоги пункту 6 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», який передбачає, що виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстрований знак не поширюється на здійснення будь-якого права, що виникло до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки. Такими правами, що виникли до дати подання власником свідоцтва заявки на реєстрацію знака, можуть бути, зокрема права іншої особи на комерційне (фірмове) найменування, а також використання іншою особою позначення, тотожного або схожого із зареєстрованим знаком, до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, - до дати пріоритету заявки.
 
Однак відповідач, як юридична особа зареєстрував свою назву та почав використовувати комерційне найменування «ТМ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ», з 07 жовтня 2016 року. Заявка на реєстрацію знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_11» (словесне зображення знаку) ОСОБА_1 подана лише 21 квітня 2017 року, а зареєстрований знак 11 березня 2019 року , на підставі чого видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3, тобто через шість місяців після набуття прав відповідачем на назву та комерційне найменування.
 
Також, висновки судів попередніх інстанцій про наявність у позивача з 2008 року власного комерційного найменування «ІНФОРМАЦІЯ_11» не підтверджується матеріалами справи.
 
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що дії позивача щодо реєстрації тотожного знаку, як і у відповідача, однозначно свідчать про його намір створити перешкоди відповідачу шляхом зловживання своїм правом. Оскільки позивач з 2016 року знав про наявність у відповідача комерційного найменування «ІНФОРМАЦІЯ_11» та предмет його діяльності і подав заявку на реєстрацію тотожного знаку із зазначенням також 40 класу товарів та послуг за класифікацією МКТП, який він не захищав у попередніх знаках.
 
Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не вірно тлумачать норму статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» в частині способів використання позначення в якості торгівельної марки, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів про будь-яке маркування товарів позначеннями які містять слова/словосполучення ТММ, ЕНЕРГОБУД, МЕНЕДЖМЕНТ в будь-яких комбінаціях. Однак, незважаючи на різку правову природу торговельної марки і комерційного найменування суди прийшли до висновку, що зазначення на сайті назви компанії та її комерційного найменування, а також розміщення виданих на ім`я відповідача сертифікатів на виробництво продукції є нічим іншим ніж способом використання торгівельної марки в рекламі.
Також, суди першої та апеляційної інстанцій невірно застосували норми матеріального права в частині визначення строку позовної давності, оскільки позивач з жовтня 2016 року знав про порушення свого права.
Крім того, суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили доводи щодо визнання експертизи неналежним доказом, оскільки експертом з причин неможливості порівняння назви юридичної особи та відсутності такої методики, проведено порівняльну характеристику та дослідження комерційного найменування компанії, а в підсумку зроблено висновок про схожість назви відповідача з товарними знаками, що належать позивачу, при дослідження експертом схожості товарів та послуг, а також його висновки щодо схожості не містять достатнього обґрунтування.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 13 липня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 760/9576/16-ц (провадження № 61-31585св18), від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 13 травня 2021 року у справі № 910/6393/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20), а також зазначає про порушення судами норм процесуального права, зокрема відхилення клопотання про визнання експертизи неналежним доказом.
30 вересня 2022 року ТОВ «ТіПіБіеС Продакшн» подало до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, однак касаційний суд їх не враховує, оскільки всупереч частини першої статті 398 ЦПК України, вони подані після закінчення строку на касаційне оскарження.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 28 лютого 2007 року ЗАТ «ТММ-ЕНЕРГОБУД» подано до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» заявку № m200703164 на реєстрацію знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» (графічне зображення знаку).
27 жовтня 2008 року знак зареєстровано, про що видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , зареєстроване у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 27 жовтня 2008 року.
 
28 лютого 2007 року ЗАТ «ТММ-ЕНЕРГОБУД» подано до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» заявку № m200703165 на реєстрацію знаку для товарів і послуг «ТММ-ЕНЕРГОБУД» (словесне зображення знаку).
 
27 жовтня 2008 року знак було зареєстровано, про що видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 , зареєстроване у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 27 жовтня 2008 року.
 
Відповідно до рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 06 січня 2017 року право власності на знаки для товарів і послуг класів 6, 11, 35, 36, 37, 42, 45, на які зареєстровано знаки, свідоцтва України № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , передано ПАТ «ТММ-ЕНЕРГОБУД», ОСОБА_1 
 
23 вересня 2016 року проведено державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ», код ЄДРПОУ 40848765 (відповідача), види діяльності - 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; 25.62 Механічне оброблення металевих виробів; 78.30 Інша діяльність із забезпечення трудовими ресурсами; 82.11 Надання комбінованих офісних адміністративних послуг; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 70.10 Діяльність головних управлінь (хед-офісів); 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у.
 
21 квітня 2017 року ОСОБА_1 подано заявку № m201708931 на реєстрацію знаку для товарів і послуг «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» (словесне зображення знаку).
 
11 березня 2019 року знак зареєстровано, про що ОСОБА_1 видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 , зареєстроване у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 11 березня 2019 року.
 
23 серпня 2018 року між ТММ-Енергобуд АГ (ТММ-EnergobudAG) (Швейцарія) (Ліцензіар) та ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» (Ліцензіат) укладено ліцензійний договір, відповідно до якого Ліцензіар, який володіє правом власності на наступні знаки для товарів і послуг: словесне позначення                            « ІНФОРМАЦІЯ_6 » свідоцтво України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_7 від 25 січня 2018 року; словесне позначення « ІНФОРМАЦІЯ_7 », свідоцтво України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_9 від 25 січня 2018 року; словесне позначення « ІНФОРМАЦІЯ_8 », свідоцтво України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_8 від 25 січня 2018; за плату надав Ліцензіату дозвіл на використання Знаків (невиключну ліцензію) для нанесення їх на будь-які товари, для яких знаки зареєстровано, упаковку, в якій містяться такі товари, вивіски, пов`язані з ними, етикетки, нашивки, бирки чи інший прикріплений до товарів предмет або інше маркування, зберігання таких товарів із зазначенням нанесенням знаків з метою пропонування їх для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування їх в діловій репутації чи в рекламі та мережі Інтернет.
 
20 березня 2019 року між TPBS Group AG (Швейцарія) (Ліцензіар) та ТОВ «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» (Ліцензіат) укладено ліцензійний договір, відповідно до якого Ліцензіар, який володіє правом власності на знак для товарів і послуг: комбіноване позначення «ІНФОРМАЦІЯ_12», свідоцтво України № НОМЕР_5 від 25 жовтня 2018 року (Знак), за плату надав Ліцензіату дозвіл на використання Знаку (невиключну ліцензію) відносно всіх товарів 6 класу та послуг 37 й 42 класів МКТП, для нанесення його на будь-які товари або надання послуг, для яких знак зареєстровано, упаковку, в якій містяться такі товари, вивіски, пов`язані з ними, етикетки, нашивки, бирки чи інший прикріплений до товарів предмет або інше маркування, зберігання таких товарів із зазначенням нанесеного знаку з метою пропонування їх для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування їх в діловій репутації чи в рекламі та мережі Інтернет, реєстрації доменного імені і т.д.
 
Згідно з висновком експерта за результатами експертизи у сфері інтелектуальної власності від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6, проведеною за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса:
1.1. Назва ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (код ЄДРПОУ 40848765) є схожою із комбінованим позначенням «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 настільки, що їх можна сплутати.
1.2. Назва ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (код ЄДРПОУ 40848765) є схожою із словесним позначенням «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 настільки, що їх можна сплутати.
1.3. Копії інтернет-сторінок сайту ІНФОРМАЦІЯ_15, надані на дослідження, містять позначення, які є схожими із комбінованим позначенням                           « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за Свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 настільки, що їх можна сплутати.
1.4. Копії інтернет-сторінок сайту ІНФОРМАЦІЯ_15, надані на дослідження, містять позначення, які є схожими із словесним позначенням                                « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за Свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 настільки, що їх можна сплутати.
 
Відповідно до рецензії на висновок експерта за результатами експертизи у сфері інтелектуальної власності від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6, складеної 25 лютого 2020 року на замовлення представника відповідача ОСОБА_3 , судовим експертом вищого кваліфікаційного класу, патентним повіреним України, кандидатом юридичних наук Прохоровим-Лукіним Г. В., експертне дослідження об`єктів інтелектуальної власності, на підставі якого складено висновок експерта за результатами експертизи у сфері інтелектуальної власності від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6, проведено неповно та необ`єктивно, з виходом експерта за межі його компетенції, з використанням сумнівних методичних положень, з порушеннями вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, а тому зроблені на його основі висновки є необ`єктивними та необґрунтованими, що є наслідком порушення принципів об`єктивності та повноти дослідження, визначених статтею 3 Закону України «Про судову експертизу», а також порушення вимог частини третьої статті 72 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо обов`язку експерта дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Відтак, цей висновок викликає сумніви у його правильності та, на переконання рецензента, не може вважатися джерелом доказів.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо обґрунтованості позовних вимог
 
Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.
 
Як унормовано приписами статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.
 
Частиною першою статті 495 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є, зокрема: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання.
 
Згідно з приписами статті 10bis Паризької конвенції про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року, яка набула чинності для України з 25 грудня 1991 року, країни Союзу зобов`язані забезпечити громадянам країн, що беруть участь у Союзі, ефективний захист від недобросовісної конкуренції.
 
Актом недобросовісної конкуренції вважається будь-який акт конкуренції, що суперечить чесним звичаям у промислових і торговельних справах.
 
Зокрема підлягають забороні:
 - всі дії, здатні яким би то не було способом викликати змішування відносно підприємства, продуктів чи промислової або торговельної діяльності конкурента;
 - неправильні ствердження при існуванні комерційної діяльності, що здатні дискредитувати підприємство, продукти чи промислову або торговельну діяльність конкурента;
 - вказівки чи ствердження, використання яких при здійсненні комерційної діяльності може ввести громадськість в оману щодо характеру, способу виготовлення, властивостей, придатності до застосування чи кількості товарів.
 
Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Недобросовісною конкуренцією є дії у конкуренції, зокрема визначені главами 2 - 4 цього Закону.
 
Неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання (стаття 4 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»).
 
Згідно зі статтю 20 вказаного Закону вчинення дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Законом.
 
Статтею 90 ЦК України передбачено, що юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву.
Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності.
Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування.
Юридична особа, що є підприємницьким товариством, може мати комерційне (фірмове) найменування.
Комерційне (фірмове) найменування юридичної особи може бути зареєстроване у порядку, встановленому законом.
Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру.
Юридична особа не має права використовувати найменування іншої юридичної особи.
 
Відповідно до статті 489 ЦК України правова охорона надається комерційному найменуванню, якщо воно дає можливість вирізнити одну особу з-поміж інших та не вводить в оману споживачів щодо справжньої її діяльності.
Право інтелектуальної власності на комерційне найменування є чинним з  моменту першого використання цього найменування та охороняється без обов`язкового подання заявки на нього чи його реєстрації і незалежно від того, є чи не є комерційне найменування частиною торговельної марки.
Відомості про комерційне найменування можуть вноситися до реєстрів, порядок ведення яких встановлюється законом.
Особи можуть мати однакові комерційні найменування, якщо це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та (або) реалізовують, та послуг, які ними надаються.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 159 Господарського кодексу України (далі - ГК України) правовій охороні підлягає як повне, так і скорочене комерційне найменування суб`єкта господарювання, якщо воно фактично використовується ним у господарському обігу.
 
Таким чином, комерційне (фірмове) найменування необхідно відрізняти від найменування юридичної особи. Друге із згаданих найменувань не є об`єктом права інтелектуальної власності, оскільки пов`язані з його використанням правовідносини регулюються переважно нормами корпоративного законодавства.
 
Найменуванням юридичної особи є назва, яка індивідуалізує юридичну особу в сукупності його прав і обов`язків як самостійного суб`єкта права. Таке найменування є для юридичної особи тим самим, що для фізичної особи її ім`я. Його виникнення слід пов`язувати з датою державної реєстрації юридичної особи.
 
Фірмовим (комерційним) найменуванням є назва, якою юридична особа або громадянин, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, позначають себе на ринку, і яка використовується для їх ідентифікації в господарських (комерційних) відносинах.
 
Чинне законодавство України не містить ні вимог щодо тотожності комерційного найменування найменуванню юридичної особи (стаття 90 ЦК України), ані вимог щодо певного змісту комерційного найменування (зокрема, щодо зазначення організаційно-правової форми підприємства).
 
Комерційному (фірмовому) найменуванню властиві принципи істинності, постійності та виключності. Тобто використання комерційного (фірмового) найменування не повинно носити одноразового характеру.
 
У разі якщо комерційне найменування суб`єкта господарювання є елементом його торговельної марки, то здійснюється правова охорона і комерційного найменування, і торговельної марки.
 
Відповідно до частин другої та п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом; свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.
 
У відповідності до частини восьмої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» власник свідоцтва має право дати                     будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, позивач заявив до суду вимогу про заборону використання відповідачем саме комерційного (фірмового) найменування, схожого з комерційним найменування позивача, а не юридичного найменування відповідача як суб`єкта господарювання.
 
З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивач і відповідач функціонують на одному ринку товарів або послуг, а саме 6 класу (звичайні матеріали та їхні сплави металеві будівельні матеріали перемісні металеві конструкції та споруди металеві матеріали рейкових колій металеві доколи і дріт дрібні металеві вироби металеві труби сейфи вироби із звичайних металів, що належать до 6 класу руди) та 40 класу (обробляння матеріалів) Міжнародної кваліфікації товарів і послуг для реєстрації знаків (Ніццька класифікація).
 
З метою встановлення обставин схожості комерційних фірмових найменувань позивача та відповідача настільки, що їх можна сплутати і чи вводить це в оману споживачів щодо послуг, які ними надаються, позивачем проведено експертизу.
 
Згідно з висновком експерта за результатами експертизи у сфері інтелектуальної власності від 22 січня 2020 року № НОМЕР_6, проведеною Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса:
1.1. Назва ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (код ЄДРПОУ 40848765) є схожою із комбінованим позначенням «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 настільки, що їх можна сплутати.
1.2. Назва ТОВ «ТММ-Енергобуд Менеджмент» (код ЄДРПОУ 40848765) є схожою із словесним позначенням «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 настільки, що їх можна сплутати.
1.3. Копії інтернет-сторінок сайту ІНФОРМАЦІЯ_15, надані на дослідження, містять позначення, які є схожими із комбінованим позначенням                           «ІНФОРМАЦІЯ_2» за Свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 настільки, що їх можна сплутати.
1.4. Копії інтернет-сторінок сайту ІНФОРМАЦІЯ_15, надані на дослідження, містять позначення, які є схожими із словесним позначенням                                «ІНФОРМАЦІЯ_2» за Свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 настільки, що їх можна сплутати.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що комерційне (фірмове) найменування відповідача «ТММ-ЕНЕРГОБУД МЕНЕДЖМЕНТ» є таким, що може ввести в оману щодо послуг, які надає позивач, оскільки останні діють на одному ринку товарів та послуг.
 
Також, матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником знаку для товарів та послуг за свідоцтвами України № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 зареєстрованим для послуг 6, 40, 35, 47, 42 класів МКТП. Вказані свідоцтва № № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 не визнано недійсними, отже знаку для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» законом надано правову охорону.
 
З інтернет-сторінок сайту відповідача, розміщеного за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_16 вбачається, що на ньому розміщено ряд сертифікатів відповідача щодо його продукції та організації його виробництва.
 
Вищевказані обставини підтверджуються скріншотами інтернет-сторінок в акті огляду інтернет-сторінок від 21 січня 2020 року № 2.
 
Так, зі змісту Сертифікату відповідності № UA.TR.034.2551-17 вбачається, що відповідач сертифікував наступну продукцію власного виробництва: елементи трубних поверхонь нагріву, труби сполучні в межах котла, колектори стаціонарних котлів, елементи трубопроводів пари і гарячої води, елементи сталевих технологічних трубопроводів тощо. Вказані товари безпосередньо відносяться до 6-го класу МКТП, зокрема, до виробів із звичайних металів, металевих труб, металевих виробів.
 
Також, за даними рішення про затвердження постачальника від 25 вересня 2017 року № РШ-П 0.05.187-17, відповідач затверджений як постачальник своєї продукції для ДП «НАЕК «Енергоатом».
 
Крім того, відповідач одержав Сертифікат № 2595 202 CZ/H-180323 від 19 липня 2018 року щодо відповідності Системи менеджменту якості вимогам Директиви ЄС PED 2014/68/EU відносно наступних товарів і послуг відповідача: проектування, виробництво та поставка елементів трубопроводів та збірних одиниць трубопроводів пари та гарячої води для теплових та атомних електростанцій, технологічних трубопроводів, трубопроводів для нафтогазового комплексу, котлів та запасних частин до котлів.
 
Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що відповідач з використанням позначення «ІНФОРМАЦІЯ_2» рекламує, пропонує до продажу та продає товари, які відносяться до 6-го класу МКТП, а також надає послуги, які відносяться до 35-го, 37-го, та 42-го класів МКТП, тобто використовує вказане позначення щодо товарів і послуг, які прямо указані в Свідоцтвах на знаки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 або є спорідненими із тими товарами і послугами, які вказані в цих Свідоцтвах.
Щодо строку позовної давності
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.
 
Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.
 
При цьому положення частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення відомостей про термін, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
 
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». 
 
У постанові від 19 серпня 2021 року у справі № 910/570/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що «Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Отже, аналіз наведеної норми дає підстави дійти висновку, що для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності має збігатись із моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Тож у контексті спірних правовідносин таке право має бути пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного конфлікту на ринку щодо оспорюваного позначення.
При цьому у розгляді даної справи Верховний Суд враховує правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 910/13119/17, від 26 червня 2018 року та від 28 січня 2020 року у справі № 910/20564/16.
Вирішуючи спори щодо визнання правоохоронних документів недійсними, зокрема, свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, суд має виходити з того, що початок перебігу позовної давності для звернення до суду з такими позовами не може автоматично збігатися з датою публікації відомостей про реєстрацію об`єкту інтелектуальної власності. Для визначення початку перебігу строку позовної давності необхідно визначити початок конкуренції у використанні спірного позначення».
 
Таким чином, перебіг позовної давності до спірних правовідносин має бути прив`язаний безпосередньо до моменту, коли позивачу стало відомо про факт порушення його права. 
Так, позивач довідався про порушення своїх прав інтелектуальної власності на знаки за Свідоцтвами № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 06 січня 2017 року з моменту реєстрації факту передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, тобто з моменту набуття таких прав.
 
Отже, висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування частини першої статті 261 та частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України не суперечать висновкам Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що такі висновки і зроблено саме з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду.
 
З огляду на наведене доводи касаційних скарг у цій частині також не знайшли свого підтвердження.
 
Щодо доводів касаційної скарги про обрання позивачем неефективного та непередбаченого законом способу захисту свого права
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 19 серпня 2021 року у справі № 910/570/16 зазначив, що «У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
У зазначених нормах права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
 
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Отже, висновки суду про можливість захисту порушеного права позивача, шляхом припинення дій, що порушують його права є такими, що узгоджуються з положеннями статті 16 Закону № 3689-XII, оскільки фактично є не забороною діяльності, а є лише забороною використання знаків, які призводять до сплутування у діяльності різних осіб.
 
Щодо доводів касаційної скарги про визнання висновку експерта недопустимим доказом
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
 
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення доводів відповідача про визнання висновку експерта неналежним доказом стосуються питань, пов`язаних із встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Так, у касаційній скарзі відповідач застосовує та оперує понятійними категоріями «обставини справи» і «докази у справі», порушуючи питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 400 ЦПК України.
 
Отже, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                                   № 14-446цс18)).
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 липня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	О. В. Білоконь      Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець