ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 175/3819/19
провадження № 61-7093св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга кам`янська державна нотаріальна контора,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга кам`янська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності, скасування запису про право власності.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування від 16 жовтня 2002 року йому належить земельна ділянка №  НОМЕР_1 площею 0,183 га, розташована на вул. Білоруській центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпропетровської районної ради. 17 жовтня 2002 року Дніпропетровською районною радою народних депутатів йому видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 045425, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1127.
 
На суміжній земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташований житловий будинок, що належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на (1/2 частку житлового будинку), виданого 16 грудня 2015 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Посипанко А. А., та договору дарування 1/2 частки житлового будинку, посвідченого 16 лютого 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С. С.
 
Позивач вказує, що територіально житловий будинок за вказаною адресою розташований у с. Степове Дніпропетровського району Дніпропетровської області і до 18 червня 2016 року на межі його власної земельної ділянки і земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок відповідача, стояла цілісна огорожа.
 
На підставі заяви ОСОБА_3 Степовою сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області без проведення належної перевірки прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,179 га на АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3 , внаслідок чого до складу земельної ділянки відповідача увійшла значна частина його власної земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої на вул. Білоруській центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпровської районної ради, а саме земельна ділянка площею 0,073 га розміром 45,5 м х 16,0 м.
 
Наданій ОСОБА_3 земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 1221487200:04:057:0015 і 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є. здійснено державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 944932912214.
 
Позивач вважає, що дії відповідача щодо приватизації частини суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпровської районної ради, яка належить йому на праві приватної власності, та незаконне рішення Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області порушили його права власника земельної ділянки, унеможливили присвоєння кадастрового номеру і подальшу реєстрацію права власності, оскільки частина земельної ділянки незаконно вибула з його володіння і їй протиправно наданий кадастровий номер як земельної ділянки відповідача за іншою адресою.
 
Зазначені обставини змусили звернутись до суду і рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, його позов до ОСОБА_3 , треті особи, особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Степова сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінкова Ю. Є., Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області, про усунення порушення прав власності задоволено.
 
Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташовану на АДРЕСА_1 , проведену 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 944932912214, а також скасовано запис про право власності № 14915385 на вказану земельну ділянку.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до нього про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, виданого 17 жовтня 2002 року Дніпропетровською районною радою народних депутатів, відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року - без змін.
 
Отримавши належним чином завірену копію постанови Верховного Суду від 22 квітня 2019 року, він звернувся до Центру надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою про скасування на підставі рішення суду, що набрало законної сили, державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташовану на АДРЕСА_1 , проведеної 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю.Є., та скасування запису про право власності № 14915385 на ім`я ОСОБА_3 .
 
З відповіді Центру надання адміністративних послуг Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року він дізнався, що 8 травня 2019 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарував земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташовану на АДРЕСА_1 , своїй матері - ОСОБА_2 . Того ж дня державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку; номер запису про право власності 31462993.
 
Крім того, 8 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці.
 
Договір дарування житлового будинку, укладений відповідачами, позивач не оспорює. 
 
Разом з цим, договір дарування земельної ділянки від 8 травня 2019 року є недійсним з тих підстав, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,179 га, розташовану на АДРЕСА_1 , а також скасовано запис про право власності № 14915385. 
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки не був її власником та не мав права розпорядження цією нерухомістю. 
 
Даруючи земельну ділянку на   АДРЕСА_1 своїй матері, ОСОБА_3 розпорядився як частиною цієї земельної ділянки, що після скасування приватизації належала Степовій сільській раді Дніпропетровської області, так і частиною земельної ділянки АДРЕСА_2 центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпровської районної ради площею 0,073 га розміром 45,5 м. х 16,0 м, що на праві власності належить позивачу.  
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташованої на АДРЕСА_1 , укладений 8 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. та зареєстрований за № 1-741; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку, проведену 8 травня 2019 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 944932912214 та скасувати запис про право власності № 31462993 на спірну земельну ділянку, проведені державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2021 року, ухваленим у складі судді Новік Л. М., позов задоволено. 
 
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 , укладений 8 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений держаним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. за реєстровим №1-741;
 
Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташовану на АДРЕСА_1 , проведену 8 травня 2019 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 944932912214, та скасовано запис про право власності № 31462993 на вказану земельну ділянку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належних і допустимих доказів на підтвердження законних підстав для реєстрації права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 не надали. 
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 на час відчуження майна ОСОБА_2 не був законним власником спірної земельної ділянки, виходячи з положень статті 317 ЦК України, а, відтак, не мав права розпоряджатись та відчужувати земельну ділянку за наявності рішення суду, яким скасовано державну реєстрацію його право власності на спірну земельну ділянку; за відсутності законного права власності на спірну земельну ділянку подальша її державна реєстрація також є незаконною і підлягає скасуванню.
 
Встановивши зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що особа, яка не є стороною оспорюваного договору, має право на його оскарження лише у разі, якщо такий договір стосується прав та інтересів цієї особи. 
 
Апеляційний суд вказував, що, звертаючись з відповідним позовом, ОСОБА_1 не навів обґрунтованих підстав оскарження договору дарування земельної ділянки від 8 травня 2019 року, які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача в момент вчинення договору як не сторони цього правочину. 
 
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Суд апеляційної інстанції не врахував такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).
 
Крім того, на думку заявника, апеляційний суд не врахував висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц (провадження № 61-8888св18) та у постанові від 4 липня 2019 року у справі № 462/4611/13-ц (провадження                                        № 61-6130св18), в яких зазначено, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Дніпровського апеляційного суду матеріали цивільної справи № 175/3819/19.
 
Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 24 серпня 2022 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18), у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц (провадження № 61-8888св18), від 4 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц (провадження № 61-6130св18), від 12 березня 2018 року                                                    у справі № 910/22319/16, від 22 квітня 2019 року у справі № 175/3747/16-ц (провадження № 61-22949св18), від 13 травня 2020 року                                                      у справі № 372/3541/16-ц (провадження № 61-39280св18), у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі договору дарування від 16 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 2772, ОСОБА_1 належить земельна ділянка №  НОМЕР_1 площею 0,183 га, розташована на вул. Білоруській центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпровської районної ради. 
 
17 жовтня 2002 року Дніпропетровською районною радою народних депутатів Шпачинському В. А видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 045425, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1127.
 
Нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1261, виданого 16 грудня 2015 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Посипанко А. А., та договору дарування, посвідченого 16 лютого 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік С. С. Вказаний житловий будинок розташований у АДРЕСА_3 . 
 
Також судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , виходить на АДРЕСА_1 та межує із земельною ділянкою ОСОБА_3 , що знаходиться на АДРЕСА_1 . До 18 червня 2016 року на межі зазначених земельних ділянок стояла цілісна огорожа.
 
На підставі заяви ОСОБА_3 Степовою сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,179 га на АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3 , внаслідок чого до складу земельної ділянки відповідача увійшла значна частина належної позивачу земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої на вул. Білоруській центральна садиба Колективного сільськогосподарського підприємства «Дзержинець» Дніпровської районної ради, а саме земельна ділянка площею 0,073 га розміром 45,5 м х 16,0 м.
 
Наданій ОСОБА_3 земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 1221487200:04:057:0015 і 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є. здійснено державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 944932912214.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Степова сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зінкова Юлія Євгенівна, Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області, про усунення порушення права власності на землю задоволено. 
 
Усунено порушення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку  шляхом визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015), розташовану на АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є., та скасовано запис про право власності №14915385 на зазначену земельну ділянку, проведену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є. 
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю відмовлено.
 
Постановою Верховного суду від 22 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року залишено без змін.
 
З копії договору дарування земельної ділянки від 8 травня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. та зареєстрового за № 1-741, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1790 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015) з цільовим призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 .
 
8 травня 2019 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. здійснено державну реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстром прав власності на нерухоме майно, державним реєстром іпотек, єдиним реєстром заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 165879858. 
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_1 посилався на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 910/22319/16, від 22 квітня 2019 року у справі № 175/3747/16-ц (провадження                               № 61-22949св18), від 13 травня 2020 року у справі № 372/3541/16-ц (провадження № 61-39280св18) та у постанові Верховного Суду України                         від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.
 
Зазначені підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Постанова Верховного Суду від 12 березня 2018 року                                               (справа № № 910/22319/16), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду заяви заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 18 вересня 2017 року у справі про визнання недійсним договору про закупівлю від 15 вересня 2014 року в частині включення в оплату за товар податку на додану вартість та про стягнення грошових коштів.
 
Постанова Верховного Суду від 22 квітня 2019 року (справа № 175/3747/16-ц) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області            від 14 березня 2018 року у справі про усунення порушення права власності на землю шляхом визнання недійсною та скасування державної реєстрації.
 
Постанова Верховного Суду від 13 травня 2020 року (№ 372/3541/16-ц) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 3 травня 2018 року у справі про визнання недійсним договору дарування з підстав, що договір дарування не спрямований на настання реальних правових наслідків, а має на меті уникнення відповідальності перед позивачем зі сплати боргу шляхом звернення стягнення на майно.
 
Постанова Верховного Суду України від 26 травня 2016 року                                          (справа № 6-605цс16), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду заяви про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 2 вересня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року у справі про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру.
 
Отже доводи заявника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня                                    2018 року у справі № 910/22319/16, від 22 квітня 2019 року                                                  у справі № 175/3747/16-ц (провадження № 61-22949св18), від 13 травня                           2020 року у справі № 372/3541/16-ц (провадження № 61-39280св18) та                             у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року                                          у справі № 6-605цс16, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки предмет спору, підстави позову та фактичні обставини справ, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а, відтак, відсутні правові підстави вважати, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
 
Разом з цим, підставою для відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18), у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц (провадження № 61-8888св18), від 4 липня 2018 року                                                            у справі № 462/4611/13-ц (провадження № 61-6130св18).
 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) міститься висновок про те, що кожна особа має право на захист, у тому числі, судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. 
 
Такі висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц (провадження № 61-8888св18) та  від 4 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц (провадження                                 № 61-6130св18).
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову у вказаній справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не навів обґрунтованих підстав порушення його прав або інтересу як не сторони оспорюваного ним правочину. 
 
Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є наслідком застосування норм матеріального права без урахування висновків, викладених у згаданих постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до пункту а частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання зa договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
 
Частина друга, третя статті 132 ЗК України передбачає, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити, зокрема, документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась).
 
Підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, відчуження земельної ділянки за рішенням власника                                               (пункт в статті 140 ЗК України).
 
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина друга статті 319 ЦК України).
 
У частині першій статті 328 ЦК України зазначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).
 
Статтею 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
При цьому правом оспорювати правочин закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
 
Кожна особа має право на захист, у тому числі, судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
 
Отже, ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначене залишив поза увагою та не врахував, що оспорювати правочин може не лише його сторона, а й особа, яка має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. 
 
Звертаючись з відповідним позовом, позивач посилався на те, що до складу спірної земельної ділянки входить частина земельної ділянки площею 0,073 га розміром 45,5Х16,0 м, яка належить йому, а також вказував на судове рішення, яким усунено порушення його права власності на землю шляхом визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,179 га (кадастровий номер 1221487200:04:057:0015) на АДРЕСА_1 , та скасовано запис про право власності № 14915385 на зазначену земельну ділянку.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не врахував обставини, якими позивач обґрунтовував позов, та висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18), у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц                                                     (провадження № 61-8888св18), від 4 липня 2018 року                                                                       у справі № 462/4611/13-ц (провадження № 61-6130св18), і помилково вважав, що позивач не навів обґрунтованих підстав порушення його прав оспорюваним договором дарування земельної ділянки, укладеним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 8 травня 2019 року. 
 
З урахуванням зазначеного ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не може вважатись законним та обґрунтованим і підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду, скасування також підлягає і додаткова постанова цього суду від 12 жовтня 2022 року як невід`ємна її частина. 
Щодо судових витрат
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції для розгляду, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статями 400, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчука