КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №754/142/17                                                     Головуючий у І інстанції - Галась І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/2151/2023         Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
06 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання    Линок В.О.   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про надання позики недійсним, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 000 000 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що на підставі Договору №1/1 про надання позики від 28 травня 2016 року за домовленістю з ОСОБА_1 уклав договір позики грошових коштів на загальну суму 2 000 000 грн. 
У день фактичного отримання коштів на підтвердження факту їх отримання було оформлено розписку від 28 червня 2016 року. 
Разом з тим, відповідач у передбачені домовленостями строки позику не повернув, контактів з позивачем уникав. 
На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, в якому просив договір про надання позики № 1/1 від 28 травня 2016 року, а також розписку від 28 червня 2016 року визнати недійсними, як вчинені під впливом насильства.
У мотивування вимог вказував про те, що наведені у Договорі №1/1 про надання позики від 28 травня 2016 року та розписці від 28 червня 2016 року кошти він від                ОСОБА_2 ані 28 травня 2016 року, ані 28 червня 2016 року не отримував, а зазначені договір про надання позики та розписку про нібито тримання коштів він підписав під впливом насильства з боку ОСОБА_2 та невідомих осіб. 
Посилався на те, що у зв`язку з вчиненням відносно нього з боку ОСОБА_2 та невідомих йому осіб кримінального правопорушення, він 25 жовтня 2016 року звернувся з відповідною заявою до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві. Однак, відомості про вчинення відносно нього кримінального правопорушення до ЄРДР внесені не були, про що він дізнався лише 23 листопада 2016 року. 
23 листопада 2016 року він повторно звернувся із заявою про вчинення з боку   ОСОБА_2 та невідомих осіб кримінального правопорушення. За результатами розгляду даної заяви 24 листопада 2016 року СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві за його заявою внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016100030013938 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 355 КК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 2 000 000 грн.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про надання позики недійсним залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 890 грн. 
Не погоджуючись з указаним рішенням 07 вересня 2022 року відповідач                 ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості відмовити та задовольнити вимоги зустрічного позову про визнання договору про надання позики недійсним; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати; призначити по справі судову експертизу. 
У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, в яку саме дату укладено правочин, які зобов`язання виникли у сторін відповідно до такого правочину, коли саме мала бути повернута позика та чи направлялась вимога позивача про її повернення відповідачу.
Уважає, що місцевий суд проігнорував доводи ОСОБА_1 , що ним у зазначені дати - 28 травня 2016 року та 28 червня 2016 року жодних договорів, у тому числі договору позики та розписки не укладалось, згідно пояснень свідків у вказані дати він перебував за межами міста Києва.
Вказує, що висновок, наданий в межах кримінального провадження, є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом, оскільки позивачем надана суду копія висновку та останній не доводить тієї обставини, що відповідач підписав договір позики та розписку               28 травня 2016 року та 28 червня 2016 року відповідно.
Зауважує, що під час надання пояснень позивач вказав, що надавав позику частинами по 20 000 доларів США, а отже, вважає, що ОСОБА_2 надав покази, які не відповідають поданим ним письмовим доказам.
14 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у справі, що розглядається, між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, оригінал розписки знаходиться у позивача, доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у договорі та розписці. При цьому, відповідачем були допущені порушення умов даного договору в частині повернення боргових коштів у визначеним договором строк.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 28 травня 2016 року позикодавець ОСОБА_2 та позичальник ОСОБА_1 уклали договір № 1/1 про надання позики, відповідно до умов якого позикодавець надає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 2 000 000 грн на строк до 20 жовтня 2016 року.
28 червня 2016 року ОСОБА_1 на виконання договору про надання позики від 28 травня 2016 року була написана розписка про отримання від ОСОБА_2 позики у розмірі 2 000 000 грн.
Судом також установлено, що між сторонами існують конфліктні відносини, які призвели до звернення як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 до правоохоронних органів та внесення до ЄРДР їх заяв про вчинення один щодо одного кримінальних правопорушень: кримінальне провадження №12018111130002063 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 355 КК України та кримінальне провадження №12016100030013938 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 198 КК України.
У вищевказаних кримінальних провадженнях вироки не постановлені.
У межах кримінального провадження №12018111130002063, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 198 КК України, Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України 11 березня 2019 року було надано Висновок №8-4/231 за результатами проведення експертизи, відповідно до якого підпис на розписках та договорах, в тому числі на договорі про надання позики №1/1 від 28 травня  2016 року та розписці від 28 червня 2016 року виконані ОСОБА_1 .
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).  
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.  
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Заперечуючи факт отримання грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн на підставі договору позики від 28 травня 2016 року та розписки від 28 червня 2016 року, сторона відповідача посилається на те, що вказані договір та розписка були ним написані під впливом насильства з боку ОСОБА_2 та невідомих осіб, у зв`язку з чим просив визнати недійсними вказані договір та розписку.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).
У відповідності до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини:              1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом договору позики та розписки, яка власноручно ним складена, що випливає з Висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №8-4/231 від 11 березня 2019 року, наданого в межах кримінального провадження №12018111130002063. 
Вказаним договором позики визначено дату повернення грошових коштів - 20 жовтня 2016 року та погоджено, що датою надання позики є дата, зазначена у розписці (пункт 2.4 договору позики). 
Зворотного протягом розгляду справи стороною відповідача доведено не було.
Відповідач не довів, що грошові кошти були повернуті кредитору, а оспорені договір позики та розписку було складено під дією насильства. Застосування фізичного чи психічного впливу під час складання договору позики та розписки відповідачем не доведено.
Отже, суд першої інстанції у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку надав оцінку договору позики від 28 травня 2016 року та розписці від 28 червня 2016 року та дійшов правильного висновку, що вони у сукупності підтверджують факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн.
Під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено факт існування договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також факт передачі та отримання вказаних коштів. 
Обставина написання розписки та підписання договору позики внаслідок фізичного і психологічного тиску, притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та вручення йому обвинувального акту ОСОБА_1 не доведено. 
Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідивши зміст договору позики від 28 травня 2016 року та розписки від 28 червня 2016 року, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 1046, 1047 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості та про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним з підстав їх недоведеності.
Посилання сторони відповідача на неналежність як доказу Висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №8-4/231 від                   11 березня 2019 року у зв`язку з тим, що представником позивача не надано оригіналу такого висновку, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що висновок експертів виконаний в рамках кримінального провадження та його оригінал, відповідно, містяться у матеріалах вказаного кримінального провадження. Наявність та правильність висновку відповідачем не спростована.
Зважаючи на викладене, стороною відповідача не спростовано належність та допустимість висновків експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження та долученої позивачем до матеріалів даної справи, також як і не доведено необхідність проведення експертиз, що викладені в апеляційній скарзі.
Окрім того, згідно Висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №8-4/231 від 11 березня 2019 року з метою забезпечення проведення експертизи експерту було надано, зокрема, розписку від 28 червня 2016 року на суму 2 000 000 грн та договір позики №1/1 про надання позики від 28 травня 2016 року, що спростовує посилання відповідача на відсутність оригіналів вказаного договору позики та розписки.
До того ж, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує щодо підписання ним договору позики та складення власноруч розписки, посилаючись лише на те, що вказані правочини були вчинені ним під дією насильства, а отже останній визнає існування як договору позики від 28 травня 2016 року, так і розписки від 28 червня 2016 року.
Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи копія договору позики та розписки, з урахуванням надання їх оригіналів експертам, а також висновок експертів є належними доказами.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

 
Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                                 Я.С. Мельник