Постанова
Іменем України                                    
 
16 серпня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 523/4666/21
провадження № 61-10015св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А.,               
 
учасники справи:
скаржник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович,
стягувач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
заінтересована особа -ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року в складі судді Далеко К. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Комлевої О. С., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст скарги
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області                          Колечка Д. М., за участю стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») та заінтересованої особи ОСОБА_2 .
 
В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначала, що 07 червня 2007 року між нею та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0043/74/76133, згідно з умовами якого їй надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 131 300,00 дол. США. Об`єктом кредитування згідно із розділом 2 кредитного договору є приватний будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок, земельна ділянка).
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторонами 11 червня 2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                    Білоусовою Н. В. за реєстровим номером 3177, згідно із яким належний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 
від 07 червня 2007 року житловий будинок було передано в іпотеку                                       АТ «Райффайзен Банк Аваль».
 
Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 18 лютого 2014 року в справі № 523/19897/13 задовольнив позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 163 072,73 дол. США, що за курсом НБУ на час винесення рішення становило 1 303 440,00 грн.
 
На час звернення зі скаргою на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. знаходився виконавчий лист, виданий 23 квітня 2014 року. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. 
від 29 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення боргу № НОМЕР_1.
 
Від АТ «Райффайзен Банк Аваль» скаржнику стало відомо, що арештоване в рамках виконавчого провадження спірне майно було передано приватним виконавцем на реалізацію. Після чого, 26 лютого 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до АТ «Райффайзен Банк Аваль» та приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. із заявами про незгоду із реалізацією предмета іпотеки на електронних торгах, організованих ДП «СЕТАМ». 
 
Зазначала, що про передачу її нерухомого майна на реалізацію шляхом продажу на електронних торгах їй стало відомо 03 березня 2021 року із сайту ДП «СЕТАМ».
 
Скаржник вказувала на те, що її права порушені, а дії приватного виконавця щодо реалізації спірного майна є неправомірними, оскільки: для електронних торгів була надана неправдива інформація про характеристики об`єкта нерухомості; не враховано, що у будинку проживають та зареєстровані заявник та члени її сім`ї, серед яких є дві неповнолітні особи; приватним виконавцем не отримано дозволу органу опіки та піклування на реалізацію спірного будинку; передаючи на реалізацію предмет іпотеки, приватний виконавець змінив спосіб виконання рішення суду; переданий на реалізацію будинок підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому взагалі не міг передаватись на торги.
 
У зв`язку із викладеним скаржник просила суд:
- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. щодо незаконної зміни способу виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2014 року в справі № 523/19897/13; 
- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. щодо передачі арештованого майна, яке є предметом іпотеки, а саме - житлового будинку, на реалізацію ДП «СЕТАМ» у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
 
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 24 березня 2021 року залучив ОСОБА_2 як заінтересовану особу до участі у розгляді цієї справи.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
 
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 04 червня 2021 року поновив ОСОБА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. Відмовив у задоволенні скарги.
 
Поновлюючи строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що строк, який пропущено скаржником, є незначним, а тому суд вважавза необхідне надати перевагу принципу доступу до суду, визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд виходив з того, що спірне майно було передано приватним виконавцем на реалізацію ДП «СЕТАМ» за згодою боржника та з дотриманням вимог закону. Суд не прийняв до уваги посилання скаржника на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», оскільки ОСОБА_1 неодноразово висловлювала згоду стягувачу та приватному виконавцю Колечку Д. М. на продаж предмета іпотеки з метою погашення наявної заборгованості.
 
Одеський апеляційний суд постановою від 25 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу  Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки боржник надала свою згоду на реалізацію спірного майна,приватний виконавець діяв виключно у рамках Закону та жодних порушень ним не було допущено, зокрема, передача майна на реалізацію здійснена приватним виконавцем за згодою боржника, на підставі поданої нею заяви від 26 квітня 2019 року, після визначення експертної оцінки ринкової вартості об`єкта нерухомості, розмір якої сторонами виконавчого провадження не оспорювався, вартість майна, визначена у звіті, на період його реалізації була дійсною. Суд не прийняв до уваги доводи скаржника про те, що спірний будинок було реалізовано без згоди органу опіки та піклування, оскільки у приватного виконавця були відомості про проживаючих у будинку лише повнолітніх осіб, які надані боржником - власником будинку, та, отримавши відповідь від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відсутність зареєстрованих осіб у спірному будинку, у приватного виконавця не було підстав для сумніву, що виключало необхідність звернення за отриманням дозволу до органу опіки та піклування.
 
Крім того, суд не прийняв до уваги надану скаржником довідку від 05 березня 2021 року, оскільки вона не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, у зв`язку з тим, що видана суб`єктом, який не здійснює повноваження щодо реєстрації місця проживання особи в Єдиному демографічному реєстрі.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
 
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Крім того, суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18, від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16,                                          від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18, від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15, постановах Верховного Суду від 21 травня 2021 року в справі № 905/64/15, від 24 квітня 2019 року в справі № 820/6265/16, 
від 10 червня 2019 року в справі № 643/7723/16, від 10 жовтня 2019 року в справі № 751/15667/15, від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17,                                         від 10 квітня 2019 року в справі № 466/7546/16, від 27 червня 2019 року в справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року в справі № 368/750/16,                                                від 06 травня 2020 року в справі № 280/1502/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року в справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року в справі                                            № 6-1731цс16.
 
Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів щодо наявності реєстрації малолітніх осіб у спірному житловому будинку, який відчужено.
 
Скаржник зазначає, що суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів з огляду на те, що в матеріалах виконавчого провадження від 29 жовтня 2020 року № НОМЕР_1 не можуть міститися заяви, які надавалися боржником у межах інших проваджень та які надавалися до відкриття виконавчого провадження.
ОСОБА_1 вважає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність її згоди на добровільне відчуження житлового будинку в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі доказів, які не можуть братися до уваги і є неналежними. Такими доказами є заяви, які надавалися нею у 2014 році та 2019 році щодо позасудового вирішення погашення боргу. Всі вказані заяви надавалися безпосередньо до банківської установи і на умовах акцій, із подальшим прощенням боргу та зменшенням грошового навантаження, і до виконавчого провадження, в межах якого відбулася реалізація житлового будинку, який був наданий у іпотеку банку. Суди безпідставно не взяли до уваги заяву скаржника про відсутність згоди на відчуження житла від 26 лютого 2021 року, яку вона надала для долучення до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1.
 
Також вказувала, що на спірне майно розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначений житловий будинок придбаний за кредитні кошти в іноземній валюті та використовується нею як місце постійного проживання. Звернення стягнення на житло відбулося під час дії мораторію, а саме - 03 березня 2021 року.
 
Крім того, скаржник вказує, що відомості, надані Департаментом надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб від 03 грудня 2020 року                             № ПІ-265234-ю/л, є неповними. Приватним виконавцем не з`ясовано інформацію про зареєстрованих осіб у спірному житлі, оскільки він не звертався до ОСОБА_4 про надання будинкової книги та надав до заявки на електронні торги інформацію про відсутність зареєстрованих осіб, що не відповідає дійсності.
 
Також зазначала, що для реалізації предмета іпотеки приватний виконавець мав попередньо отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.
 
Аргументи інших учасників справи
 
У грудні 2022 року АТ «Райффайзен Банк» через свого представника подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - законними та обґрунтованими. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Суворовського районного суду м. Одеси. 
 
У грудні 2022 року справа № 523/4666/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди встановили, що 07 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений кредитний договір                                                        № 014/0043/74/76133, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 131 300,00 дол. США. Об`єктом кредитування згідно із розділом 2 кредитного договору є приватний будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 червня 2007 року сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н. В. за реєстровим номером 3177, згідно із яким придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2007 року спірний житловий будинок переданий в іпотеку АТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1 а. с. 23-28).
 
Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 18 лютого 2014 року у справі № 523/19897/13 задовольнив позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», стягнув у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 163 072,73 дол. США, що за курсом НБУ на час винесення рішення становило 1 303 440,00 грн, та судові витрати у загальному розмірі 3 441,00 грн. На виконання рішення суду 23 квітня 2014 року видано виконавчий лист № 523/19897/13 (т. 2 а. с. 18, 19).
 
29 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 зі стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором                                      від 07 червня 2007 року № 014/0043/74/76133 у загальному розмірі 1 303 440,00 грн та судових витрат у загальному розмірі 3 441,00 грн (т. 2                                а. с. 21), яка була вручена боржнику 09 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (т. 2 а. с. 51).
 
Також 29 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про арешт коштів боржника, якою наклав арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів ОСОБА_1 на суму 1 440 569,10 грн (т. 2 а. с. 53-55). 
 
Згідно із наявними в матеріалах справи відповідями банківських установ у боржника відсутні рахунки та кошти, на які можливо звернути стягнення.
 
Відповідно до інформаційних довідок від 29 жовтня 2020 року № 230230526 та № 230232217 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірне домоволодіння (т. 2 а. с. 34-40).
 
29 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про арешт майна боржника, якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 (т. 2                                а. с. 82, 83).
 
23 листопада 2020 року приватний виконавець направив до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради запит про зареєстрованих осіб у спірному будинку (т. 2 а. с. 129). Згідно із відповіддю                                              від 03 грудня 2020 року № П1-265234-ю/л, отриманою приватним виконавцем 14 грудня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи (т. 2 а. с. 133).
 
21 грудня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, згідно із якою описав та наклав арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: спірне домоволодіння (т. 2 а. с. 135-138).
 
12 січня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (т. 2 а. с. 163-165).
 
Згідно зі звітом суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 про незалежну оцінку майна від 18 січня 2021 року ринкова вартість спірного будинку становить 725 430,00 грн ( т. 2 а. с. 177-187).
26 січня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. склав повідомлення про ознайомлення зі звітом про оцінку майна та повідомив про результати визначення вартості арештованого майна (т. 2 а. с. 225, 226). Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повідомлення про ознайомлення зі звітом про оцінку майна вручено боржнику 04 лютого 2021 року (т. 2 а. с. 228).
 
Суди також встановили, що у матеріалах справи виконавчого провадження                    № НОМЕР_1 міститься заява ОСОБА_1 від 26 квітня 2019 року, в якій викладено прохання звернути стягнення на предмет іпотеки - спірний будинок. Вказано, що в будинку зареєстровані та мешкають боржник,                                           її батько - 1958 року народження, її брат - 1985 року народження та її донька - 2000 року народження. Також надана згода на примусову реалізацію спірного будинку (т. 2 а. с. 17, 121). Суд у судовому засіданні здійснюв огляд оригіналу заяви від 26 квітня 2019 року. В рамках судового розгляду скаржником та іншими учасниками процесу не висловлено сумнівів у справжності вказаної заяви ОСОБА_1 
 
29 січня 2021 року приватний виконавць виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. виніс постанову про звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (т. 2 а. с. 242-243) та сформував заявку щодо передачі майна на реалізацію шляхом проведення електронних торгів арештованого майна ДП «СЕТАМ» (т. 2 а. с. 244-247).
 
Заявка на реалізацію арештованого майна сформована приватним виконавцем відповідно до вимог пункту 2 розділу II Порядку та містить відомості щодо: ПІБ приватного виконавця, виконавчого округу, номеру посвідчення та виконавчого провадження; найменування сторін; форму реалізації арештованого майна (електронні торги); тип майна та його найменування; оцінка; відомості про зберігача та про обтяження майна; підстави виникнення права власності та відомості про зареєстрованих осіб; банківські реквізити, електронну пошту приватного виконавця; фотоматеріали; підпис приватного виконавця.
 
Згідно із повідомленням ДП «СЕТАМ» від 10 лютого 2021 року 
№ 839/08-18-21 електронні торги з реалізації предмета іпотеки - спірного будинку було призначено на 03 березня 2021 року, початкова ціна продажу майна - 725 430,00 грн, реєстраційний номер лота - 464991 (т. 2 а. с. 250).
 
01 березня 2021 року ОСОБА_1 ознайомилася із матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1, про що свідчить відмітка на заяві про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження (т. 2 а. с. 251, 252).
Згідно із протоколом проведення електронних торгів від 03 березня 2021 року № 528271 із продажу лоту № 464991 переможцем торгів було визнано учасника № 8 - ОСОБА_2 , яка запропонувала найвищу цінову пропозицію (т. 2                              а. с. 256, 257).
 
10 березня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. склав акт про реалізацію предмета іпотеки ВП № НОМЕР_1, згідно із яким предмет іпотеки - спірне домоволодіння придбано ОСОБА_2 за 725 430,00 грн (т. 2 а. с. 262-264).
 
На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, який складений 
10 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д. М., 11 березня 2021 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський А. Е. видав свідоцтво про право власності, зареєстроване у реєстрі за № 492, згідно із яким ОСОБА_2 придбала за 725 430,00 грн спірне домоволодіння (т. 1 а. с. 58, 59).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).
 
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.
 
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
 
Відповідно до частини другої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, ОСОБА_1 вказувала на те, що дії приватного виконавця щодо реалізації спірного майна є неправомірними, оскільки: для електронних торгів була надана неправдива інформація про характеристики об`єкта нерухомості; не враховано, що у будинку проживають та зареєстровані заявник та члени її сім`ї, серед яких є дві неповнолітні особи; приватним виконавцем не отримано дозволу органу опіки та піклування на реалізацію спірного будинку; передаючи на реалізацію предмет іпотеки, приватний виконавець змінив спосіб виконання рішення суду; переданий на реалізацію будинок підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому взагалі не міг передаватись на торги.
 
Отже, предметом розгляду у цій справі є дії приватного виконавця щодо передачі предмета іпотеки - спірного майна на реалізацію з прилюдних торгів.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Порядок реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів визначено Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня  2016 року за № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5) (в редакції, чинній на час проведення електронних торгів) № 2831/5.
 
Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації. Правила ж проведення електронних торгів визначені Порядком № 2831/5.
 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
 
Звернення стягнення на заставлене майно регулюється статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника, оцінка майна боржника регулюється статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація майна, на яке звернено стягнення, регулюється статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
 
Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
Відповідно до пункту 1 Порядку  № 2831/5 електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне майно було передано приватним виконавцем на реалізацію ДП «СЕТАМ» за згодою боржника та з дотриманням вимог закону. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Щодо доводів скаржника про те, що при передачі спірного майна на реалізацію приватним виконавцем надано неправдиву інформацію про характеристики об`єкта нерухомості, зокрема, про відсутність в ньому проживаючих та зареєстрованих неповнолітніх осіб, та не отримано дозволу органу опіки та піклування на реалізацію спірного будинку, колегія суддів виходить з наступного.
 
У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за                                № 489/20802). Це кореспондує пункту 3 розділу ІІ цієї Інструкції.
 
Вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.
 
Захист відповідних прав дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14 (провадження № 6-2940цс15). Цей висновок зводиться зокрема до того, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
 
Також чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.
 
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду                                       від 19 червня 2019 року в справі № 695/2714/15-ц (провадження                                            № 61-29000св18) та від 08 червня 2021 року в справі № 607/8145/18 (провадження № 61-6249св20).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.
 
Як встановлено судами з матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1,   ОСОБА_1 зверталася до приватного виконавця із заявою від 26 квітня 2019 року, в якій просила звернути стягнення на предмет  іпотеки - спірний будинок, вказувала, що надає свою згоду на його примусову реалізацію, а також зазначала про те, що в будинку зареєстровані та мешкають боржник, її батько - 1958 року народження, її брат - 1985 року народження та її донька - 2000 року народження (т. 2 а. с. 17, 121). 
 
Крім того, як встановили суди та вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2020 року приватним виконавцем було направлено запит до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про надання інформації про зареєстрованих осіб у спірному будинку. Відповідно до відповіді, отриманої приватним виконавцем 14 грудня 2020 року, у спірному житловому будинку відсутні зареєстровані особи (т. 2 а. с. 133).
 
У зв`язку зі встановленими обставинами, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, про те, що, маючи відомості про проживаючих у будинку лише повнолітніх осіб, які надані боржником - власником будинку, та, отримавши відповідь від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відсутність зареєстрованих осіб у будинку, у приватного виконавця не було підстав для сумніву, що виключало необхідність звернення до органу опіки та піклування за отриманням дозволу.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не прийняли до уваги як доказ, надану скаржником довідку (витяг із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації) від 05 березня 2021 року, видану органом самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Крива Балка», яка містить інформацію про реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки суди надали оцінку такій довідці та навели обґрунтовані мотиви її відхилення. Зокрема, суди врахували те, що вказана довідка не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, оскільки видана суб`єктом, який не здійснює повноваження стосовно реєстрації місця проживання особи в Єдиному демографічному реєстрі. 
 
Крім того, суди правильно врахували, що відповідно до вказаної довідки племінниця скаржника - ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зареєстрована у спірному будинку з 28 травня 2015 року, тобто за сім місяців до її народження, що додатково ставить під сумнів достовірність наданого заявником доказу. Також суди правильно врахували, що у спільній частковій власності матері скаржниці - ОСОБА_7 та брата скаржниці - ОСОБА_8 перебуває житловий будинок на АДРЕСА_2 , площею 197,9 кв. м. 
 
Отже, доводи скаржника про порушення приватним виконавцем норм законодавства в частині передачі спірного майна на реалізацію без отримання згоди органу опіки та піклування є безпідставними.
 
Щодо доводів скаржника про те, що передача майна на реалізацію була здійснена з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та                                     250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Тобто, цим Законом чітко передбачені умови, за яких застосовується мораторій та підстави, які виключають його застосування, зокрема: без згоди власника, якщо нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Наявність хоча б однієї з вказаних підстав виключає заборону звернення стягнення на майно.
 
Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що скаржник неодноразово висловлювала свою згоду стягувачу та приватному виконавцю на продаж предмета іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором. 
 
Крім того, як встановлено судами, скаржник не використовувала як місце постійного проживання спірний будинок.
 
Виходячи із зазначеного, вказані обставини, встановлені судами, виключають застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин.
 
Крім того, Верховний Суд враховує те, що вперше спірне майно передано на електронні торги 27 серпня 2019 року, тобто після надання позивачем приватному виконавцю Колечку Д. М. згоди на його реалізацію. Проведення всіх наступних торгів, а саме: 09 жовтня 2019 року, 20 листопада 2019 року,                 13 липня 2020 року, 25 серпня 2020 року, 07 жовтня 2020 року боржником не оскаржувалося, що свідчить про її згоду на реалізацію предмета іпотеки.
 
Також, судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно враховано, що факт реєстрації позивача та членів її родини, у тому числі малолітніх осіб, у спірному будинку не може беззаперечно свідчити про те, що це житло використовується ними як місце постійного проживання.
 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні скарги, правильно врахував, що на виконанні у приватного виконавця перебував виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду, яким вирішено спір та стягнено заборгованість за кредитним договором, у ході розгляду справи належними доказами доведено, що спірний будинок не використовується як постійне місце проживання ОСОБА_1 та її родини, також позивач неодноразово висловлювала свою згоду стягувачу та приватному виконавцю Колечку Д. М. на продаж предмета іпотеки з метою погашення кредитної заборгованості.
 
Отже, дії приватного виконавця щодо передання на реалізацію нерухомого майна боржника предмета іпотеки - спірного житлового будинку відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, які були дослідженні судами та їм надана правова оцінка, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору й до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, однак вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.
 
Колегія суддів звертає увагу заявника касаційної скарги, що з урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у цій категорії справ, яка є сталою та сформованою, застосовані правові позиції є релевантними до спірних правовідносин.
 
У зв`язку із цим безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, та у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без  змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, перерозподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    А. І. Грушицький
         
Судді:                                                                                     І. В. Литвиненко
 
                                                                                              Є. В. Петров
 
В. В. Пророк
 
В. А. Стрільчук