ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2023 року
м. Київ
справа №  461/327/19
провадження № 51-3057км 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
виправданого                                              ОСОБА_6 ,
перекладача                                                ОСОБА_7 ,
захисників                                                    ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року постановлені у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджанської Республіки, м. Сабірабад, громадянина Азербайджану, азербайджанця, жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Азербайджанської Республіки, м. Сабірабад, громадянина Азербайджану, азербайджанця, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 355, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішеньі встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року ОСОБА_12  та ОСОБА_6   визнано невинуватими та виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 146 та частиною 2 статті 355 КК.
Органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , обвинувачувалися у тому, що вони умисно, за попередньою змовою у групі осіб, 19 жовтня 2018 року, в період часу з 20 год. 20 хв. до 20 год. 40 хв., перебуваючи на пл. Галицькій, напроти будинку № 7 у м. Львові, змусили ОСОБА_13 виконати цивільно-правові зобов`язання перед ОСОБА_14 , відповідно до розписки від 30 червня 2018 року про позичку грошових коштів в сумі 300 000 доларів США, висловивши при цьому вимогу передати їм частину вказаної суми в розмірі 100  000 доларів США, погрожуючи вбивством потерпілому у випадку відмови від виконання такої вимоги, яку останній сприймав реально. Внаслідок таких дій потерпілий ОСОБА_15 передав обвинуваченому ОСОБА_6 частину суми в розмірі 5000 доларів США, що станом на 19 жовтня 2018 року згідно з курсом НБУ становило 140 200 грн. Таким чином ОСОБА_12 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 355 КК.
Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_6 обвинувачувалися у тому, що вони діючи умисно, за попередньою змовою у групі осіб, 19 жовтня 2018 року, в період часу з 23 год 00 хв до 23 год 47 хв, перебуваючи на пл. Галицькій, напроти будинку № 7 у м. Львові, з метою змусити ОСОБА_13 виконати зазначені вище цивільно-правові зобов`язання перед ОСОБА_14 насильно завели ОСОБА_16 в автомобіль марки Range Rover номерний знак НОМЕР_1 та всупереч волі останнього незаконно утримували його в мотелі «Підкова», що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясна-Руська, пл. Торгова, 1 та готелі «Вояж», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 122 до 20 год 00 хв 21 жовтня 2018 року, як гарантію передачі ОСОБА_17 грошових коштів, які у нього вимагали, при цьому, погрожували ОСОБА_18 вбивством у випадку втечі, що він сприймав реально, тобто, вчинили кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 146 КК.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзіпрокурор просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, указує на те, що суди попередніх інстанцій, на його думку, дійшли помилкових висновків про недопустимість результатів впізнання, слідчих експериментів та допиту потерпілого ОСОБА_16 в порядку статті 225 КПК.
Зазначає про те, що потерпілі жодного разу не були належним чином повідомлені про дату, час та місце судових засідань, а допит потерпілого ОСОБА_19 проведений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що суди залишили без оцінки протоколи про прийняття заяв потерпілих про вчинене кримінальне правопорушення.
Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор убачає у тому, що суди ухвалюючи виправдувальний вирок, не застосували закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме: частину 2 статті 355 та частину 2 статті 146 КК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні просила задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Виправданий та захисники просили відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора, а судові рішення - залишити без зміни.
Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, захисників та виправданого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (стаття 370 КПК). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями статті 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною 2 статті 62 Конституції України, положеннями статті 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди під час оцінки доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з частиною 1 статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 3 статті 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.
Зі змісту положень частини 2 статті 418, статті 419 КПК вбачається, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться докази, що спростовують її доводи. 
За результатами касаційної перевірки колегія суддів дійшла висновку, що у цьому кримінальному провадженні зазначені вимоги закону судами першої та апеляційної інстанцій у цілому виконано.
Так, суд першої інстанції дослідив надані докази, перевірив доводи сторін обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків та обґрунтовано визнав  ОСОБА_12 та ОСОБА_6  невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 146 та частиною 2 статті 355 КК. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції,  апеляційний суд встановив, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений частиною 2 статті 22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності. Та зазначив, що виправдовуючи  ОСОБА_12 та ОСОБА_6  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 355, частиною 2 статті 146 КК, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинувачених у пред'явленому їм обвинувачені не доведена належними і допустимими доказами.
Зокрема, суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що:
- проведені впізнання обвинувачених та слідчі експерименти не відповідають вимогам КПК, відтак, не можуть бути прийняті судом в якості допустимих доказів;
- із показань свідків, допитаних судом першої інстанції вбачається, що потерпілий ОСОБА_15 з власної ініціативи попросив свідків та обвинувачених, щоб хтось залишився разом із ОСОБА_20 ; останній протягом двох днів добровільно залишався в товаристві та проводив свій час із обвинуваченими та свідками. Будь-яких даних про те, що відносно ОСОБА_21 вчинялись протиправні дії, свідки не підтвердили. Потерпілий ОСОБА_22 безперешкодно виїхав до аеропорту, при цьому, ніхто його не утримував проти волі;
- із досліджених судом відеозаписів з ресторану «Мускат» в м. Львові, з мотелю «Підкова», ресторану «Гопак», терміналу аеропорту Львів ім. Данила Галицького не встановлено, що до потерпілих застосовувались будь-які погрози, фізичне, психологічне насильство чи позбавлення волі; відеозаписи також не підтверджують факту отримання обвинуваченим ОСОБА_6 від потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_23 грошових коштів. Навпаки, відеозаписи підтверджують відсутність неприязних відносин між потерпілими та обвинуваченими;
- досудовим слідством будь-яка зброя чи предмети схожі на зброю, а також грошові кошти, які нібито отримав від потерпілих обвинувачений ОСОБА_6 не виявлено та не вилучено.
Розглядаючи доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного висновку судів попередніх інстанцій про те, що впізнання ОСОБА_6 проводилось з порушенням вимог статті 228 КПК, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення для впізнання потерпілими ОСОБА_6 , оскільки до впізнання пред`являлись особи, які мають явні різкі відмінності у зовнішності (т. 2, а. п. 138-141).
З матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпілі, окрім ОСОБА_6 , впізнали як осіб, які вчинили щодо них кримінальні правопорушення, ОСОБА_24 (т. 2, а. п. 142-145) та ОСОБА_25 (т. 2, а. п. 146-149), проте, з огляду на положення частини 1 статті 337 КПК, зазначені протоколи слідчих (розшукових) дій не можна вважати належними для доведення винуватості  ОСОБА_12 . 
Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши протоколи проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 (т. 2, а. п. 84 - 121), зазначив, що зі змісту протоколів убачається, що в них лише зафіксована інформація та підтверджуються факти, того як обвинувачені, свідки та потерпілі проводили свій вільний час у різних закладах громадського харчування міста Львова, перебували разом у готелі. Ці обставини свідки, зрештою, повністю підтвердили під час їх допиту в судовому засіданні. Вказані слідчі експерименти проведені у формі викладення лише пояснень учасників; жодних відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань, під час проведення слідчих експериментів не проводилося; протоколи не містять даних про примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань чи позбавлення волі потерпілого.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за доводом прокурора щодо неправильної, на його думку, оцінки протоколів слідчих експериментів, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що відповідно до частини 1 статті 240 КПК метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту, відповідно до частини   1 статті 240 КПК, є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від особи відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При ньому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні частини 2 статті 84 та пункту 3 частини 2 статті 99 КПК є документом.
Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в частині 1 статті 95 КПК, у системному зв`язку із частиною 2 статті 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
При проведенні слідчого експерименту участь особи не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення особою своїх раніше даних показів, з метою їх процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на частину 4 статті 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статті 225 КПК.
Такий висновок цілком узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, висловленим у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17.
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що суди залишили без оцінки протоколи про прийняття заяв потерпілих про вчинене кримінальне правопорушення не підтверджуються змістом судових рішень.
Так, в ухвалі апеляційного суду зазначено, що на переконання колегії суддів, при апеляційному розгляді справи стороною обвинувачення не доведено, що відомості, які містяться, зокрема, у повідомленні про вчинення кримінального правопорушення від 21 жовтня 2018 року, у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21 жовтня 2018 року, відображають усі дійсні обставини справи та є достатніми для підтвердження висунутого щодо  ОСОБА_6 та ОСОБА_11 обвинувачення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Частина 2 статті 84 КПК визначає вичерпний перелік процесуальних джерел доказів у кримінальних провадженнях щодо злочинів, серед яких є показання.
Протоколи про прийняття заяв про вчинення кримінального правопорушення не встановлюють чи підтверджують обставини кримінального правопорушення, а лише є документом, в якому викладається інформація про вчинення кримінального правопорушення, що є підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постанові від 30 травня 2023 року по справі № 761/13685/14-к.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що потерпілі жодного разу не були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду потерпілі неодноразово викликалися у судове засідання, судові повістки надсилались потерпілим за адресами, вказаними в обвинувальному акті, однак такі судові повістки поверталися без вручення. 
Враховуючи виключні підстави цього кримінального провадження, а саме те, що потерпілими є громадяни іншої держави, які не перебували на території України під час судового розгляду, те, що судом першої інстанції скеровувалися доручення на міжнародно-правову допомогу до компетентних органів Республіки Туреччина, те що від потерпілого ОСОБА_13 на адресу суду була скерована заява, згідно якої він повідомляє, що жодних претензій до обвинувачених не має та просить закрити кримінальне провадження, а також те, що потерпілий ОСОБА_22 допитувався судом першої інстанції в режимі відеоконференції, хоча із власних засобів, указує на обізнаність потерпілих про розгляд справи в суді, та не визнається колегією суддів як істотне порушення вимог КПК, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Стосовно доводів касаційної скарги про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що сторона захисту не була належним чином повідомлена про час та місце допиту потерпілого ОСОБА_16 в порядку статті 225 КПК, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 225 КПК (в редакції, яка діяла на момент допиту потерпілого під час досудового розслідування у судовому засіданні) у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.
28 листопада 2018 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова задовольнив клопотання прокурора про проведення допиту в судовому засіданні під час досудового розслідування кримінального провадження потерпілого ОСОБА_21 . Судове засідання з допиту потерпілого було призначено на 29 листопада 2018 року.
29 листопада 2018 року перед початком допиту потерпілого слідчим суддею з`ясовувалось питання щодо повідомлення сторін. Заслухавши доповідь секретаря судового засідання, яка повідомила, що захисники обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повідомлені телефонограмою, а інший захисник ОСОБА_8 повідомлений в день засідання в приміщенні суду,  та пояснення прокурора, слідчий суддя ухвалив здійснювати допит потерпілого без участі сторони захисту.
Відповідно до абзацу 2 статті 225 КПК неприбуття сторони, що була належним чином повідомлена про місце та час проведення судового засідання, для участі в допиті особи за клопотанням протилежної сторони не перешкоджає проведенню такого допиту в судовому засіданні.
Проте, матеріали клопотання про проведення допиту потерпілого не містять жодної інформації про належне повідомлення сторони захисту у відповідності до положень глави 11 КПК.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, які визнали допиту потерпілого ОСОБА_21 в порядку статті 225 КПК недопустимим доказом відповідно до положення пункту 5 частини 2 статті 87 КПК, згідно якого суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права на перехресний допит та зазначили, що долучений до матеріалів справи рапорт слідчого ОСОБА_28 на ім`я заступника начальника Галицького ВП ГУНП У Львівській області про те, що він телефонував сторонам, з метою повідомлення про проведення 29.11.2018р. допиту потерпілого ОСОБА_21 , не може бути доказом такого повідомлення, оскільки суперечить нормам процесуального законодавства. 
Таким чином колегія суддів вважає наведені вище доводи касаційної скарги прокурора необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають нормам кримінального процесуального закону та сталій практиці Верховного Суду.
Разом з тим, Суд погоджується з доводом прокурора щодо недопустимості показань потерпілого  ОСОБА_21 , отриманих в суді першої інстанції, та зазначає наступне.
Проведення компетентними органами однієї держави процесуальних дій, виконання яких необхідне для досудового розслідування, судового розгляду або для виконання вироку, ухваленого судом іншої держави або міжнародною судовою установою, про що йдеться у пункті 1 частини 1 статті 541 КПК, є суттю міжнародної правової допомоги.
Відповідно до статті 542 КПК міжнародне співробітництво під час кримінального провадження полягає у вжитті необхідних заходів з метою надання міжнародної правової допомоги шляхом вручення документів, виконання окремих процесуальних дій, видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, тимчасової передачі осіб, перейняття кримінального переслідування, передачі засуджених осіб та виконання вироків. Міжнародним договором України можуть бути передбачені інші, ніж у цьому Кодексі, форми співробітництва під час кримінального провадження.
Порядок направлення запиту до іншої держави, порядок розгляду уповноваженим (центральним) органом України запиту іншої держави або міжнародної судової установи про таку допомогу і порядок виконання такого запиту визначаються КПК і чинними міжнародними договорами України (частина 1 статті 543 КПК). 
За відсутності двостороннього договору між Україною та Туреччиною міжнародним договором у сенсі статті 543 КПК є Європейська конвенція про взаємну допомогу у кримінальних справах 1959 року, яку  ОСОБА_29 підписала 23 жовтня 1959 року та ратифікувала 24 червня 1969 року, а Україна відповідно - 29 травня 1997 року та 11 березня 1998 року.
Відповідно до частини 1 статті 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Недотримання законності як загальної засади кримінального провадження тягне за собою визнання доказів, отриманих внаслідок такого порушення недопустимими.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку та ухвали посилання на показання потерпілого ОСОБА_21 як доказ.
Проте, виключення цього доказу, на переконання Суду, не впливає на правильність виправдання  ОСОБА_11 та ОСОБА_6 з огляду на сукупність досліджених судами доказів невинуватості вказаних осіб.  
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Вирок Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_6 змінити. Виключити з мотивувальної частини вироку та ухвали посилання на показання потерпілого ОСОБА_21 як доказ.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                          ОСОБА_3