ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14804/23	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 33/817/482/23 	Доповідач - Галіян Л.Є.	
Категорія - ч.1ст.173-2 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Галіян Л.Є. 
з участю         потерпілого - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Тернополя справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2023 року,-
В С Т А Н О В И Л А :
       Цією постановою 
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої в  АДРЕСА_1 
визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 ( сто сімдесят) гривень.
       Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 536,80 грн. 
       Згідно даної постанови, 31.07.2023 року близько 23 год. 40 хв. ОСОБА_2 за місцем спільного проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме не впускала його до будинку, ображала його (алкоголіком), що викликало у нього побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, внаслідок чого могла бути завдана шкода його психічному здоров`ю, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_2  просить вказану постанову скасувати та постановити нову, якою закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 
       Свої доводи мотивує тим, що судом не з`ясовано усі обставини справи, оскільки справу розглянуто без її участі та належного повідомлення.
       Вважає, що в матеріалах провадження відсутні належні докази, оскільки жодного насильства вона не вчиняла, так як із потерпілим у них відбувся словесний конфлікт.
       Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити, з мотивів викладених у ній, прихожу до наступних висновків. 
       Згідно із статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом. 
       За змістом ст.280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
       Всупереч зазначеним вище вимогам закону, суд належним чином не перевірив обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та не надав їм належної оцінки в сукупності з іншими доказами, тому дійшов помилкового висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
       Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка має бути підтверджена належними доказами.
       Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.
       Всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.
       При цьому, суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
       Частиною першою статті 173-2 КпАП України передбачено відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
       Відповідно до пунктів 3, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року (далі – Закон) домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
       Психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
       Таким чином Законом встановлено, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією частини першої статті 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.
       Зокрема, психологічне насильство має місце тоді, коли словесні образи, погрози, приниження тощо викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
       Отже, домашнє насильство є правопорушенням із матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання відповідних суспільно-небезпечних наслідків у виді шкоди фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого або реальної можливості заподіяння такої шкоди, тобто такої, що об`єктивно могла настати, але не настала через незалежні від волі кривдника обставини.
       Отже, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.
       Так, у справах про психологічне домашнє насильства обов`язково необхідно встановлювати які саме негативні наслідки для психологічного стану постраждалої особи, перелічені у пункті 14 частини першої статті 1 Закону, настали внаслідок дій кривдника.
       Сварка, яка до таких наслідків не призвела, не може кваліфікуватись як домашнє насильство.
       В обґрунтування доведеності інкримінованого ОСОБА_2 правопорушення, до матеріалів справи долучено виключно такі документи: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №735487 від 01.08.2023; рапортом старшого інспектора-чергового ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Сидорук Р.Б. від 01.08.2023; письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 01.08.2023 року.
       Визнаючи доведеною вину ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, зазначені докази були покладені судом в основу оскаржуваної постанови, разом з тим, суд не мотивував, що саме вони доводять чи спростовують.
       За змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №735487 від 01.08.2023 року, 31.07.2023 року близько 23 год. 40 хв. ОСОБА_2 за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме не впускала його до будинку, ображала його (алкоголіком), що викликало у нього побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, внаслідок чого могла бути завдана шкода його психічному здоров`ю, чим своїми діями порушила ст.1 розділу 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.
       За наслідком аналізу матеріалів справи та встановлених обставин апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення  ОСОБА_2  домашнього насильства. 
       Так, у своїй постанові суд першої інстанції зазначив, що внаслідок дій ОСОБА_2 могла бути заподіяна шкода психологічному здоров`ю  ОСОБА_1 . Проте, дії визначені у пункті 14 частини першої статті 1 Закону (психологічне насильство) становлять склад правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, лише за умови, що внаслідок їх вчинення така шкода настала (що може підтверджуватись відповідними медичними документами, висновком експерта). В іншому ж випадку (за відсутності таких даних) доказуванню підлягає реальність сприйняття відповідних дій кривдника постраждалою особою як таких, що посягають на їх безпеку чи безпеку третіх осіб, створюють емоційну невпевненість, нездатність захистити себе. Ці дані можливо встановити і на підставі пояснень постраждалої особи та кривдника, але вони обов`язково мають бути зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення (які саме дії, бездіяльність, висловлювання кривдника призвели до яких конкретно наслідків для постраждалої особи) і, відповідно, відображені у постанові судді.
       За відсутності таких даних доведеною вину особи у вчинені домашнього насильства у формі психологічного насильства вважати не можна. 
       Натомість, як вбачається з матеріалів справи, зазначений у протоколі потерпілий  ОСОБА_1  взагалі не допитувався судом під час розгляду справи і він не повідомляв про обставини події, інкримінованої ОСОБА_2 ..
       Разом з тим, допитаний в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_1 суду пояснив, що не вважає себе потерпілим у даній справі, оскільки жодним чином його дружина ОСОБА_2 не чинила щодо нього психологічного насильства, а між ними лише виникла побутова обопільна сварки.
       Допитана місцевим судом ОСОБА_2 суду пояснила, що викладені у протоколі про адміністартивне правопорушення обставини не відповідають дійсності. Зазначила, що із  ОСОБА_1  у них просто був словесний конфлікт, оскільки останній прийшов додому у п`яному вигляді, а потім виставив її на вулицю в одній сукні та висловлювався в її сторону нецензурною лайкою. 
       З приводу події, викладеної у протоколі ОСОБА_2 давала аналогічні пояснення інспектору відділення поліції №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, що складав протокол.
       Заявник  ОСОБА_1  у своїй заяві та у поясненнях, долучених до матеріалів справи вказував, що ОСОБА_2 за місцем їх проживання вчинила щодо нього домашнє насильство психологічного характеру.
       Отже, зі змісту зазначених пояснень вбачається, що заявник узагальнено вказав про те, що ОСОБА_2 ображала його та не впускала додому, однак не зазначено у чому саме такі дії проявлялися і які наслідки настали чи могли настати.
       При цьому, рапорт працівника поліції, який не містить фактичних даних на основі яких може бути встановлено наявність чи відсутність адмінправопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, сам по собі, в силу положень ст.251 КУпАП не може бути доказом по даній справі.
       Отже, на підтвердження викладених у протоколі даних, всупереч вимогам ст.251 КУпАП, у матеріалах справи відсутні будь-які докази винуватості ОСОБА_2 у вчиненні ним даного правопорушення, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.
       Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
       Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
       Враховуючи усе вище викладене та аналізуючи докази в їх сукупності, вважаю, що в матеріалах справи відсутні і судом не здобуті належні докази вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись ст.294 КУпАП, - 

П О С Т А Н О В И Л А :
       
       Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2  — задовольнити.
       Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2023 року щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП — скасувати, а провадження в даній справі — закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя