Справа № 303/8822/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       03 серпня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.
       з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пітух Василь Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2023 року, ухвалене головуючим суддею Полянчук Б.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про визнання кредитних правовідносин припиненими, внаслідок виконання

встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приват банк» про визнання правовідносини припиненими.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.09.2008 між нею та Закарпатським ЗАТ КБ «Приватбанк» (назву змінено на ПАТ КБ «Приватбанк» ) укладено Кредитний договір № MKAWGA0000000020, на підставі якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 11.09.2008 по 11.09.2018 у вигляді не поновлювальної лінії в сумі 57 169.99 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № MKAWGA0000000020 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 12.09.2008. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 139,40 кв.м., житлова площа 66,10 кв.м. Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку серії ВСО № 103010, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М. Ю. та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно ТзОВ «Мукачівське РБТІ та ЕО» 23 грудня 2005 року за реєстровим №2-2643, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , 1994 року народження на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 у розмірі 111 112,9 доларів США, що за курсом 12,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.10.2014 складає 1 438 912,06 грн та 3654 грн. судового збору. 
28 жовтня 2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист №303/8027/14-ц та пред`явлено його до виконання до Мукачівського районного відділу Державної виконавчої служби. 04.10.2016 Мукачівським РВ ДВС відкрито виконавче провадження № 52571186 з виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2015 №303/8027/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1.442.566,06 грн. боргу. 
10.10.2016 заступником начальника відділу ДВС Мукачівського району Хрипта О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду. Виконання судового рішення здійснено шляхом добровільної реалізації предмета іпотеки: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 20.12.2016 приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. за реєстровим №2537. 
З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд визнати правовідносини за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 припиненими внаслідок фактичного виконання та стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пітух В.І., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вказує, що зобов`язання за кредитним договором № MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 припинилось, у зв`язку із фактичним повним та своєчасним виконанням заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2015 року № 303/8027/14-ц., що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 10.10.2016 року ВП №52571186, а тому у відповідності до вимог статті 599 ЦК України припинилось зобов`язання за кредитним договором.
Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості - зобов`язання за кредитним договором припиняється.
Суду першої інстанції, як доказ належного фактичного повного та своєчасного виконанням заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2015 року № 303/8027/14-ц надано інформацію про виконавче провадження, яка містила постанову про закінчення виконавчого провадження від 10.10.2016 АСВП №52571186 винесену заступником начальника Мукачівського районного суду державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Хрипта О.О., у відповідності до якої встановлено, що згідно заяви стягувача від 10.10.2016 року сума заборгованості погашена в повному обсязі.
Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження неналежності, недопустимості або недостовірності фактичних даних, які містяться у зазначеному документі та беззаперечно свідчить, що позивачка виконала свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з неї всієї суми заборгованості. Наданий Банком розрахунок заборгованості за кредитним договором формується самим відповідачем і даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (ВП - спецрозділ) не спростовує.
А тому вважає, що суд помилково не врахував зобов`язання позивачки за кредитним договором відповідно до статті 599 ЦК України припинилися 10.10.2016, тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням.
Крім того, враховуючи ту обставину, що відповідач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, та продав предмет іпотеки - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , тому після реалізації предмета іпотеки, відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», будь-які наступні зобов`язання за кредитним договором є недійсними.

АТ КБ «Приват банк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що позивачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Позивачем надано тільки один доказ, це витяг ВП - спецрозділу від 09.09.2020, який суд вірно визнав неналежним доказом, оскільки даний документ не містить даних про посадову особу, яка його формувала та не завірений належним чином посадовою особою, яка його видала та не містить будь-якого індикатора, щоб підтверджував справжність даного витягу та справжність наявної в ньому інформації. Отже, суд першої інстанції правильно дав оцінку наявним в матеріалах доказам, та правильно постановив рішення про відмову у задоволені позову.
Щодо безпідставності застосування до правовідносин сторін частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку".
Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Отже, положенням статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора — іпотекодержателя у випадку передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Аналізуючи вищевказане, наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання могли б бути недійсними лише у випадку передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, але в даному випадку, реалізація предмету іпотеки здійснювалась не Банком в позасудовому порядку передбаченим ст. 36-38 Закону України "Про іпотеки", а продаж була здійснена самою Позивачкою, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.12.2016 року, а тому відповідно вимоги банку до позичальника/іпотекодавця є дійсними, а правовідносини такими, що не припинились, оскільки не можуть бути застосовані положення частини 4 статті 36 Закону України "Про іпотеку".

Адвокат Пітух В.І. подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що при подачі апеляційної скарги було долучено копію належним чином завіреної копії постанови про закінчення ВП від 10.10.2016 з АСВП № 52571186, що відповідає принципу змагальності сторін в розумінні ст. 367 ЦПК України. Реалізація предмета іпотеки в позасудовому порядку в спірних правовідносинах свідчить про наявність двох окремих підстав визнання зобов`язання припиненим, зокрема реалізація предмета іпотеки в позасудовому порядку та прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на скаргу та відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       
Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивачка не довела належними та допустимими доказами виконання боржником рішення суду про задоволення вимог кредитора в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з такими доводами суду першої інстанції передчасним з огляду на наступні мотиви.

Переглядаючи справу, апеляційним судом встановлено те, що 11.09.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №MKAWGA0000000020, на підставі якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк з 11.09.2008 по 11.09.2018 у вигляді не поновлювальної лінії в сумі 57.169,99 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості.
У забезпечення зобов`язань за цим кредитним договором ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки 12.09.2008 предметом якого є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 посилалась на те, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2015 року по цивільній справі №303/8027/14-ц, яке набрало законної сили 16 жовтня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 у розмірі 111.112,90 доларів США, що за курсом 12,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.10.2014 складає суму 1.438.912,06 грн. ( один мільйон чотириста тридцять вісім тисяч дев`ятсот дванадцять гривень та шість копійок) та 3654 грн. судового збору.
28 жовтня 2015 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області видав виконавчий лист № 303/8027/14-ц.
За заявою ПАТ КБ «Приват банк» 04.10.2016 року Мукачівським РВ ДВС відкрито виконавче провадження № 52571186 з примусового виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2015 року в справі № 303/8027/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 боргу в сумі 1.442.566,06 гривень.
Та 10 жовтня 2016 року заступником начальника відділу ДВС Мукачівського району Хрипта О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 , 1972 р.н. продала ОСОБА_2 , 1994 р.н. житловий будинок АДРЕСА_1 за ціною 179.440,00 гривень, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 2122782400:10:101:0050, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 2537. 

За правилами частини один статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами один і два статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором.
Згідно частини один статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як вже вище колегія суддів зазначала, заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2015 року в цивільній справі №303/8027/14-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість, яка утворилась станом на 27 жовтня 2014 року за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 на загальну суму в розмірі 111.112,90 доларів США, що за курсом 12,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.10.2014 складає суму 1.438.912,06 грн. ( один мільйон чотириста тридцять вісім тисяч дев`ятсот дванадцять гривень та шість копійок) та 3654 грн. судового збору.
Зазначеним рішенням суд вирішив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до солідарних відповідачів ОСОБА_1 , 1972 р.н. та ОСОБА_1 , 1963 р.н. про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості суд даним рішенням не вирішував, позаяк банком таких вимог не заявлялось.
Оскільки солідарними відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_1 добровільно заочне рішення суду не виконувалось протягом довгого часу то ПАТ КБ «Приватбанк» 04.10.2016 року пред`явило виконавчий лист № 303/8027/14-ц від 28 жовтня 2015 року, що був виданий Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області до примусового виконання, та цього ж дня заступником начальника Мукачівського району відділу ДВС Хрипта О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52571186 про стягнення грошової суми 1.442.566,06 гривень.
За правилами пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Виносячи 10 жовтня 2016 року постанову про закінчення виконавчого провадження, заступник начальника Мукачівського району відділу ДВС Хрипта О. О. керувався при цьому приписами п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки сума заборгованості погашена.
Проте, предмет іпотеки, яким виступало домоволодіння (житловий будинок) загальною площею 139,40 кв.м., житловою площею 66,10 кв.м., згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 грудня 2016 року був проданий ОСОБА_3 , 1972 р.н. покупцю ОСОБА_2 , 1994 р.н., який розміщений по АДРЕСА_1 за продажною ціною 179.440,00 гривень, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 2122782400:10:101:0050, та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 2537. 
Матеріали справи не містять відомостей з приводу того, що в який спосіб боржники ОСОБА_1 , 1972 р.н. та ОСОБА_1 , 1963 р.н. погасили кредитну заборгованість в сумі 1.442.566,06 гривень, та позивачка про дану обставину нічого не зазначає.
Виходячи зі змісту частини три статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 05.10.2016, звернення із заявою про примусове стягнення), договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 
право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
За змістом пункту 29 розділу 4 ”Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України ”Про Іпотеку“ Договору Іпотеки від 12 вересня 2008 року – звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:
-переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або
-продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець (-вці) надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії Іпотекодавця (-ів), у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що в позасудовому порядку на виконання умов пункту 29 Договору Іпотеки від 12 вересня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку приписів статей 37, 38 Закону України ”Про Іпотеку“ приймало рішення, щодо задоволення своїх вимог як іпотекодержателя шляхом здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за собою або здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві та що повідомляв про це іпотекодавця.
Наявний у справі лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.11.2016 за № б/н приватному нотаріусу стосовно припинення іпотеки на предмет іпотеки нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 та вилучення відповідного запису в зв`язку з реалізацією іпотечного майна не являється допустимим і достовірним доказом на підставі якого можна б було беззаперечно стверджувати, що банк у відповідності до приписів статті 38 Закону України ”Про Іпотеку“ прийняв рішення в позасудовому порядку здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві та про що повідомляв іпотекодавця. 
Більше того, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 грудня 2016 року продаж предмета іпотеки здійснював безпосередньо боржник ОСОБА_1 , а не стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 як про це зазначено в статті 38 Закону України ”Про Іпотеку“. 
Встановлені обставини, слугують підставою для колегії суддів дійти обґрунтованого висновку з приводу того, що предмет іпотеки житловий будинок, було продано не в позасудовому порядку ПАТ КБ «Приватбанк» з метою забезпечення виконання прав кредитора, а такий продано ОСОБА_1 на виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2015 року в цивільній справі №303/8027/14-ц, щоб погасити кредитну заборгованість у сумі 1.438.912,06 гривень, стягнуту даним судовим рішенням.
Відтак, приписи частини четвертої статті 36 Закону України ”Про Іпотеку“, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними не поширюються на спірні правовідносини, позаяк такі є відмінними від тих, які регулює дана норма.
Посилання ОСОБА_1 на норму частини четвертої статті 36 Закону України ”Про Іпотеку“ в спірних правовідносинах є помилковим внаслідок неправильного розуміння та підміни у зв`язку із цим нею понять ”позасудовий порядок врегулювання“ та ”особиста реалізація предмета іпотеки на стадії виконання рішення суду“.
Крім цього, виконання боржником рішення суду про стягнення кредитної заборгованості під час стадії примусового виконання судового рішення не являється безумовною підставою для припинення кредитних зобов`язань з огляду на те, що між сторонами можуть існувати зобов`язання пов`язані з порушенням грошового зобов`язання. 
Так у спірних правовідносинах заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року стягнуто солідарно з боржників кредитну заборгованість, яка утворилась станом на 27 жовтня 2014 року в сумі 1.442.566,06 гривень, тоді як предмет іпотеки на виконання даного судового рішення було реалізовано боржником тільки 20 грудня 2016 року за продажною ціною 179.440,00 гривень, яка покрила лише 12,44 відсотків кредитного боргу. 
Ба більше, ОСОБА_1 не долучила до матеріалів справи довідку від ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно того, що кредитні зобов`язання за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008 між сторонами припинені внаслідок повного виконання таких і що сторони не мають жодних претензій одна до одної за даним правочином. Та протилежного матеріали справи у спірних правовідносинах не містять. Разом з цим, ПАТ КБ «Приватбанк» долучив до матеріалів справи розрахунок заборгованості за кредитним договором №MKAWGA0000000020 від 11.09.2008, що є свідченням наявності невиконання судового рішення в повному обсязі.
Відтак, виходячи з тих підстав позову, які навела позивачка, неможливо дійти правового висновку стосовно того, що ПАТ КБ «Приватбанк» було прийнято рішення про здійснення позасудового врегулювання стосовно кредитної заборгованості в порядку приписів статті 36 Закону України ”Про Іпотеку“. 

Посилання позивача у апеляційній скарзі та відповіді на відзив щодо неврахування судом першої інстанції висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 643/18466/15-ц; від 19 лютого 2020 року в справі № 725/3690/17-ц; від 23 грудня 2020 року в справі № 761/43720/16-ц; від 27 січня 2021 року в справі № 334/7136/17-ц; від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18-ц; від 29 червня 2022 року в справі № 757/52475/18-ц та від 12 жовтня 2022 року в справі № 2-1068/11-ц, є помилковими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Тож зазначені позивачкою постанови Верховного Суду стосуються інших правовідносин, які не є ідентичними чи подібними у переглядаємій справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
       А звідси, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.
       Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пітух Василь Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2023 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тексту постанови суду складено 14 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: