Постанова
Іменем України
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 458/413/18
провадження № 61-9106св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дуда Петро Володимирович, на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року у складі судді Кшик О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 29 березня 2007 року він видав на ім`я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої уповноважив останнього проводити зазначені в довіреності банківські операції щодо його грошових коштів.
На підставі цієї довіреності ОСОБА_2 протягом 2007-2008 років, без його відома, зняв з його поточних рахунків, відкритих в Акціонерному товаристві «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), грошові кошти у розмірі 24 645,00 Євро та у розмірі 50 085,00 дол. США. Зазначені грошові кошти не повернуті, про їх зняття йому не було відомо, оскільки ОСОБА_2 про це не повідомляв ні усно, ні письмово.
Про факти зняття коштів він дізнався у вересні 2008 року, коли прибув до відділення АТ «ОТП Банк» і йому повідомили, що всі перелічені поточні рахунки пусті, а кошти зняв ОСОБА_2 на підставі довіреності.
У вересні 2008 року він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про злочин.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року, у справі № 465/4009/14-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 190, частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних злочинів.
Виходячи з того, що між сторонами існували цивільно-правові відносини, які виникли на підставі договору доручення, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 зобов`язаний повернути йому зняті з його рахунків кошти.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 1006 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 24 645,00 Євро та 50 085,00 дол. США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору доручення, оскільки довіреність від 29 березня 2007 року не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) розпоряджатися усіма відкритими на ім`я довірителя рахунками у будь-якому банку на території України без покладення на нього будь-яких обов`язків, у зв`язку з чим не можна вважати, що діями або бездіяльністю відповідача були порушені права та інтереси позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дуди П. В. залишено без задоволення.
Рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами на час виникнення спірних правовідносин не було укладено письмового договору доручення, водночас, сама лише довіреність від 29 березня 2007 року, виходячи з її змісту, не є підтвердженням досягнення згоди щодо мети, предмета договору доручення, його істотних умов, не встановлено, що відповідача було уповноважено на створення реальних правових наслідків - виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків позивача, як довірителя та відповідно не є підтвердженням укладенням договору доручення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дуда П. В., на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 320/4274/16-ц (провадження                            № 61-25696св18), від 01 липня 2020 року у справі № 313/558/17 (провадження № 61-42545св18), від 28 вересня 2020 року у справі № 755/17383/18 (провадження № 61-13686св19), від 16 лютого 2021 року у справі № 726/2211/18 (провадження № 61-16407св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 463/1444/18 (провадження № 61-17534св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували вимоги частини третьої статті 238 ЦК України до спірних правовідносин, відповідно до якої представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Отже, представник завжди повинен діяти тільки в інтересах повіреного та відповідно до його вказівок, а не в своїх особистих інтересах та в користь третіх осіб інтереси яких він одночасно представляє.
Таким чином, відсутність в довіреності вимоги передати довірителеві все одержане за довіреністю не звільняє повіреного від даного обов`язку в силу імперативної норми пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України. При цьому цей обов`язок у повіреного виникає негайно в момент отримання коштів чи майна за довіреністю.
З огляду на зазначені норми є безпідставними висновки судів попередніх інстанцій про те, що у змісті довіреності від 29 березня 2007 року відсутня умова щодо повернення довірителю отриманих з його банківських рахунків коштів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дуда П. В., на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року і витребувано із Турківського районного суду Львівської області цивільну справу № 458/413/18.
У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2023 року справу призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 поповнюючи свої банківські рахунки та знаючи про зміст виданої на ім`я ОСОБА_2 довіреності знав і усвідомлював про подальше розпорядження грошовими коштами, які надходили, і перебували на рахунках, які відкриті на його ім`я.
Крім того, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості перевіряти стан своїх банківських рахунків, здійснювати контроль, мав вільний доступ до банку в якому були відкритті такі рахунки, зазначені обставини також встановлені під час розгляду кримінальної справи № 465/4009/14-к.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 березня 2007 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., уповноважив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.
На підставі цієї довіреності, ОСОБА_2 , як повірений, протягом                    2007-2008 років зняв з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (EUR), відкритому в АТ «ОТП Банк» у м. Львові, наступні суми грошових коштів: 17 травня 2007 року 1 500,00 Євро; 18 травня 2007 року 2 300,00 Євро; 27 липня 2007 року 45,00 Євро; 06 вересня 2007 року 3 000,00 Євро; 18 вересня 2007 року 4 900,00 Євро; 08 листопада 2007 року 2 000,00 Євро; 15 листопада 2007 року 5 000,00 Євро; 19 листопада 2007 року 5 900,00 Євро, а всього разом 24 645,00 Євро, що підтверджують квитанції № № 37, 25, 35, 19, 25, 39, 22, 8.
Також, на підставі зазначеної довіреності, ОСОБА_2 , як повірений, зняв з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (USD), відкритому в АТ «ОТП Банк» такі кошти: 30 березня 2007 року 6 000,00 дол. США; 02 квітня 2007 року 3 000,00 дол. США та 3 000,00 дол. США; 05 квітня 2007 року 3 000,00 дол. США; 12 квітня 2007 року 200,00 дол. США; 07 травня 2007 року 3 000,00 дол. США; 08 травня 2007 року 6 000,00 дол. США; 27 липня 2007 року 85,00 дол. США; 13 грудня 2007року 13 300,00 дол. США; 19 грудня 2007 року 10 000,00 дол. США; 30 січня 2008 року 2 500,00 дол. США, а всього 50 085,00 дол. США, що підтверджують квитанції № № 3, 26, 4, 12, 14, 10, 25, 36, 15, 35, 35.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року та ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, у справі № 465/4009/14-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України, частиною другою статті 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів та виправдано. Провадження у справі закрито. Цивільний позов  ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дуда П. В., підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Щодо обґрунтованості позовних вимог
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що сторонами на час виникнення спірних правовідносин не було укладено письмового договору доручення, водночас, сама лише довіреність від 29 березня 2007 року, виходячи з її змісту, не є підтвердженням досягнення згоди щодо мети, предмета договору доручення, його істотних умов, не встановлено, що відповідача було уповноважено на створення реальних правових наслідків - виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків позивача, як довірителя та відповідно не є підтвердженням укладенням договору доручення.
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанції, з огляду на таке.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до положень статей 1003, 1004, 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19), від 01 лютого 2023 року у справі № 930/2199/21 (провадження                            № 61-11376св22).
Таким чином, посилання судів першої та апеляційної інстанцій на відсутність у відповідача обов`язку повернення зазначених коштів є помилковими та суперечать пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України, відповідно до якого повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, чого відповідачем зроблено не було.
Отже, відповідач не виконав обов`язку щодо передачі позивачу одержаних у зв`язку з виконанням довіреності (доручення) від 29 березня 2007 року коштів у розмірах 24 645,00 Євро та 50 085,00 дол. США, які зберігалися на поточних рахунках позивача, відкритих у АТ «ОТП Банк».
Крім того, наявні у матеріалах справи докази, зокрема, довіреність від 29 березня 2007 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А.; квитанції про зняття з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (EUR), відкритому в АТ «ОТП Банк» у м. Львові, ОСОБА_2 , грошових коштів; квитанції про зняття з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (USD), відкритому в АТ «ОТП Банк» у м. Львові, ОСОБА_2 , грошових коштів, відображають здійснення послідовних дій, направлених на виконання відповідачем своїх обов`язків за договором доручення і кожен із вказаних документів підтверджує окремий етап виконання та кореспондується з іншими, а тому наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують наявність між сторонами правовідносин, які випливають з договору доручення, та обов`язок відповідача передати позивачу отримане майно на його виконання.
Таким чином, ОСОБА_2 мав повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 645,00 Євро та 50 085,00 дол. США, що станом на час звернення до суду з позовом (квітень 2018 року) за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 2 089 767,67 грн.
Щодо позовної давності
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 18 квітня 2018 року, в якому зазначає, що у вересні 2008 року дізнався про факт зняття відповідачем коштів з його банківських рахунків.
27 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву в якому заявив клопотання про застосування строку позовної давності (т. 1, а. с. 186-191).
Також, 13 жовтня 2020 року та 16 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подано до суду першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності, оскільки ОСОБА_1 з березня 2007 року знав і усвідомлював про подальше розпорядження грошовими коштами, які надходили, і перебували на його рахунках, тобто міг довідатися про порушення свого права (т. 2, а. с. 9-13, 38-47).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Як слідує з тексту виданої позивачем довіреності, у ній не зазначено строк, коли саме повірений має передати довірителю все одержане у зв`язку із виконанням доручення (т 1, а. с. 85).
Згідно з частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання                               у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».
Оскільки повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, а довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане у зв`язку з виконанням доручення (пункт 3 частини першої статті 1006, частина третя статті 1007 ЦК України), після закінчення строку довіреності 29 березня 2010 року позивач, який не отримав від відповідача вилучені з банку кошти, повинен був дізнатись про порушення свого права.
Видаючи відповідачу довіреність від 29 березня 2008 року саме щодо розпорядження усіма відкритими на ім`я позивача рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень, позивач знав, що відповідач як його повірений може отримати грошові кошти лише до 29 березня 2010 року, оскільки тільки в межах строку дії довіреності відповідач мав право діяти в інтересах позивача та обов`язок виконати доручення.
З матеріалів справи, яка переглядається в касаційному порядку, вбачається, що позивач у вересні 2008 року дізнався про порушення свого права, а в жовтні 2010 року пред`явив цивільний позов в кримінальній справі № 465/4009/14-к.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року, у справі № 465/4009/14-к ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України, частиною другою статті 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів та виправдано. Провадження у справі закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
З цим позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 18 квітня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, тому оскаржувані рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з цим із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 8 810,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 17 620,00 грн, а всього: 39 645,00 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Дуда Петро Володимирович, задовольнити.
Рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 645,00 (двадцять чотири тисячі шістсот сорок п`ять) Євро та 50 085,00 (п`ятдесят тисяч вісімдесят п`ять) доларів США, що станом на квітень 2018 року за офіційним курсом Національного банку України становить 2 089 767 (два мільйона вісімдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят сім) гривень 67 (шістдесят сім) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8 810,00 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень, за подання апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень та за подання касаційної скарги у розмірі 17 620,00 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень, а всього: 39 645,00 (тридцять дев`ять тисяч шістсот сорок п`ять) гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                     Б. І. Гулько
 
                                                                                                                Г. В. Коломієць
 
                                                                                                                Р. А. Лідовець
 
                                                                                                                С. Ф. Хопта