Справа № 308/360/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        26 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю. 
з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Депатраменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, ухвалене суддею Лемак О.В., за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна з правом подальшого введення його в експлуатацію – самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок з комерційними приміщеннями за адресою. АДРЕСА_1 ”а“, м. Ужгород.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що у 2016 році вона придбала квартири і нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснила реконструкцію указаного об`єкта без отримання відповідного дозволу.
Під час цієї реконструкції будинку будь-яких заяв, претензій і скарг щодо реконструкції до неї не надходило.
Після завершення будівництва на її замовлення виготовлений технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, яким встановлено можливість надійної і безпечної експлуатації нерухомого майна.
27 вересня 2019 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 05 вересня 2019 року № 1690 між нею і територіальною громадою м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради укладено договір оренди землі № 2087, за умовами якого їй надано в оренду земельну ділянку площею 0,0310 кв.м. для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , зі строком дії до 05 вересня 2024 року.
Вона зверталася до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради щодо прийняття самочинно реконструйованого об`єкта до експлуатації та оформлення права власності, проте, їй надали роз`яснення про неможливість прийняття об`єкта в експлуатацію з тих підстав, що введення в експлуатацію можливе лише відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, шляхом реєстрації декларацій встановленої форми, якого вона не дотрималась.
Посилаючись на те, що самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не суперечить вимогам державних будівельних норм, не порушує прав інших осіб, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 837,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, – виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області (далі – прокурор) в інтересах держави в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилався на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказував, що у матеріалах справи немає доказів позасудового вирішення позивачем питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, отже, немає і предмета спору; суд першої інстанції не дослідив належним чином відносин між сторонами, що склались з приводу користування земельною ділянкою, на якій знаходиться реконструйований об`єкт, не перевірив відповідність функціонального та цільового використання земельної ділянки містобудівній документації. Також, задовольняючи позов, суд не врахував, що об`єкт забудови належить до історичного ареалу м. Ужгорода відповідно до відкритих джерел, отже, будівництво повинно було узгоджуватись з органами контролю у сфері охорони культурної спадщини.
Як на підставу порушення оскаржуваним рішенням прав держави в особі заявлених ним установ і наявність підстав для представництва в суді, прокурор посилався на те, що оскаржуваним рішенням узаконено самочинні, незаконні та не доброчесні дії позивача, і це призводить до хаотичної забудови міста, ущільнення території непривабливими будинками та втрати містом свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави і територіальної громади.
Прокурор вважав, що інтерес держави полягає у неприпустимості допущення порушень встановленого законодавством порядку здійснення безпечного будівництва. Крім цього, вказував, що оскаржуваним судовим рішенням також порушено інтереси держави у земельній сфері та сфері комунальної власності, а саме, порушено інтереси територіальної громади м. Ужгорода як власника земельної ділянки, що була надана в оренду.
Прокурор в апеляційній скарзі, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення ним представництва посилається на те, що компетентні органи не забезпечили захисту інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, а тому він вступив в указану справу в їх інтересах.
28 грудня 2020 року прокурор направив департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчому комітету Ужгородської міської ради повідомлення про те, що в інтересах держави в особі цих органів у справі № 308/360/20 подано апеляційну скаргу на рішення суду від 27 лютого 2020 року. Апеляційна скарга подана прокурором у цей же день, 28 грудня 2020 року.

Ужгородська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, вимоги якого зводяться до залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Мотивований такий тим, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі обраного ним органу та не довів факту бездіяльності компетентного органу.

Також ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Доводи такого зводяться до того, що можливим механізмом узаконення самочинного будівництва є визнання права власності на збудований об`єкт за рішенням суду, після чого відповідно до п.10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» за № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з указаним Порядком за умови можливості його надійної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Та згідно технічного звіту самочинно збудований об`єкт відповідає вимогам ДБН, а за генпланом м. Ужгорода 2004 р. ділянка розміщена в кварталі історично сформованої змішаної забудови та позначена як багатоквартирна житлова забудова, що відповідає чинній документації.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року закрито.
Апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор не дотримав принципу попереднього повідомлення суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, яке повинно передувати зверненню до суду, що прямо передбачено частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Апеляційний суд дійшов висновку, що на момент подання апеляційної скарги прокурор не довів свого права на представництво інтересів держави в особі департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року скасовано.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що закриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що прокурор не дотримав визначеної частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень про встановлення факту порушення (визнання права власності на реконструйований об`єкт нерухомості в судовому порядку) та про намір здійснити представництво інтересів держави у суді, що, на думку апеляційного суду, виявилось у надісланні прокурором відповідного повідомлення одночасно з поданням апеляційної скарги (28 грудня 2020 року), оскільки зі змісту пункту 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання апеляційної скарги та надходження її до суду, і цю вимогу прокурор не порушив.
Передчасним та бездоказовим є посилання апеляційного суду на те, що вказаними діями прокуратури департамент культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчий комітет Ужгородської міської ради нібито були позбавлені можливості та часу для оскарження визначених прокурором підстав для їх представництва, оскільки, відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданої прокурором в інтересах держави апеляційної скарги чи заява про залишення її без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати подану апеляційну скаргу і вимагати розгляду справи по суті. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі № 905/803/18.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури листом від 28 грудня 2020 року № 07.34-99-8625вих-20 повідомив департамент культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчий комітет Ужгородської міської ради про те, що прокуратура звертатиметься до суду з апеляційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року, та 28 грудня 2020 року подав до суду апеляційну скаргу, то висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою не може вважатися законним та обґрунтованим.

В дане судове засідання ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з`явились. Проте ОСОБА_1 повідомлена судом про дату, час та місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та заяви про відкладення розгляду справи не подавала як і не зазначала поважних причин неявки в судове засідання.
Від адвоката Студеняк О.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, який призначено на 26.09.2023 року о 10.30 год. Проаналізувавши доводи даної заяви в контексті вимог представника прокуратури Андрейчик А.М., колегія суддів дійшла до висновку, що наведена обставина не перешкоджала адвокату Студеняк О.С. з`явитись в судове засідання, оскільки розгляд даної справи було призначено на 09.30 год. тоді як інший розгляд справи на який посилається представниця відповідачки було призначено на 10.30 год. За цієї обставини зазначена адвокатом Студеняк О.С. причина неявки в дане судове засідання не може бути визнана поважною.
Наведені обставини вказують на те, що сторони у справі повідомлені в належний спосіб про виклик до суду, тому виходячи з приписів частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 в даному судовому засіданні. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ході перегляду справи апеляційним судом встановлено, що 23.05.2016, 26.05.2016, 04.06.2018 та 14.07.2016 року ОСОБА_1 придбала квартири та об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів купівлі-продажу.
Також встановлено, що ОСОБА_1 здійснила реконструкцію даного об`єкту без отримання відповідного на те дозволу та після завершення будівництва виготовила технічний паспорт з відміткою про проведене технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.
27 вересня 2019 року між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, в особі Бабидорича В.І. та ОСОБА_3 , було укладено договір оренди землі №2087, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури в АДРЕСА_1 , площею 0,0310 га, кадастровий номер 2110100000:01:001:0316 із строком дії договору до 05 вересня 2024 року.
Судом також встановлено, що позивачка щодо прийняття реконструйованого об`єкту до експлуатації та, відповідно, оформленням права власності, зверталася до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради, де їй надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо вчинити лише згідно «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011 шляхом реєстрації декларацій встановленої форми.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна будівля багатоквартирного будинку зведена позивачем з дотриманням будівельних норм і правил, а відсутність дозволу на будівництво позбавляє позивача можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності. 
       Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності – це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
       Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
       Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
       Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про 28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#10244" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
       Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
       Встановлено, що ОСОБА_1 при зверненні до Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області не подавала Декларацію про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом багатоквартирного житлового будинку і така не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, а звернулась до суду з позовом про визнання права власності.
       Матеріали справи не містять інформації про наявність у позивачки дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку, а сам по собі долучений позивачкою технічний паспорт на об`єкт самочинного будівництва та звіт про проведення технічного обстеження від 14.01.2020 року не можуть підмінювати вказані документи та не свідчить про відповідність будівництва вимогам будівельних норм.
       Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право. Та за цієї обставини, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження, які притаманні в даному випадку органу контролю.

       Крім цього, листом Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 08.09.2021 за № 237/26.01-13 підтверджено ту обставину, що розташування будівлі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 знаходиться в історичному ареалі м. Ужгород та у зоні регулювання забудови 1-ї категорії, а отже, і необхідності погодження проектної документації на будівництво та отримання дозволу на проведення робіт в історичному ареалі м. Ужгород у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
       Як зазначено в абзаці 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 8 червня 2000 року № 1805-III (надалі Закон № 1805-III), у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
       історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
       Відповідно до пунктів 1, 2, 14 і 17 частини 2 статті 5 Закону № 1805-III до 
повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить:
контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини;
реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини;
погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини;
надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення.
Та пунктами 9 і 13 частини 1 статті 6 Закону № 1805-III також передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить:
погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони;
надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології).
Вищенаведені документи не були надані ОСОБА_1 до суду першої інстанції, а тим більше, що розгляд даної справи проведено без залучення органу охорони культурної спадщини Закарпатської обласної державної адміністрації.
Проте, ОСОБА_1 звернулась з позовом лише до Ужгородської міської ради, але остання не наділена повноваженнями органу охорони культурної спадщини Закарпатської обласної державної адміністрації.
Водночас, ч. 1 ст. 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач – це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.
       Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудований багатоквартирний житловий будинок, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила лише Ужгородську міську раду. Інших осіб, в порядку вимог ст. 51 ЦПК України до справи у якості співвідповідачів не залучалося.
       Та разом з цим ОСОБА_1 перед зверненням з позовом у суд не зверталась до Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації за погодженням проекту будівельних робіт та отримання дозволу на проведення таких робіт в історичному ареалі населеного місця.
З огляду на наведене, саме Департамент культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації є одним з уповноважених державою органів, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює повноваження у сфері охорони культурної спадщини.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо визнання за  ОСОБА_1  права власності на самочинно збудований багатоквартирний житловий будинок прийнято за відсутності Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, яка є уповноваженим державою органом на здійснення повноважень у сфері охорони культурної спадщини. Тобто, таке судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації. 

За правилами ч. 1 ст. 43 ЦПК України - учасники справи мають право:
1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;
2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;
3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;
4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;
5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 
6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
А згідно частин 1, 2, 7 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу:
1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;
2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;
3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.
Отож на думку апеляційного суду, обов`язковим є залучення до розгляду в справі у якості відповідача Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, як особи, що являється уповноваженим органом у сфері охорони культурної спадщини. Не вчинення судом першої інстанції зазначеної процесуальної дії призвело до порушення прав Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, якими мав право скористатись при розгляді судом заявлених позовних вимог. 

Щодо права звернення керівника Ужгородської окружної прокуратури із апеляційною скаргою на захист інтересів держави, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
       У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
       Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
       Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Згідно статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
       У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
       Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
       Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
       У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
       Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
       Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
       Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
       Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).
       Та оскільки органи, уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступив у вказану справу в інтересах Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації, так як останнім не вжито заходи цивільно-правового характеру. Тоді як в іншому випадку порушені інтереси держави залишилися б незахищеними.
       Окрім цього, Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.
А звідси, оскарження керівником Ужгородської окружної прокуратури переглядаємого апеляційним судом рішення суду першої інстанції, спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як охорона культурної спадщини з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власності. 
       Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. При цьому, суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати погодженням проекту будівельних робіт та отримання забудовником дозволу на проведення таких робіт в історичному ареалі населеного місця - Департамент культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації – до участі у справі не було залучено як сторону справи, яка несе матеріально-правову відповідальність перед позивачем. Проте в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи належного відповідача у порядку ст. 51 ЦПК України на стадії апеляційного перегляду.
       Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Платіжним дорученням від 28.12.2020 р. за № 1312 стверджується, що за подання апеляційної скарги Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 10 631,55 грн.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1  на користь Закарпатської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8150,55 грн., понесений останньою за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Депатраменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року скасувати та постановити у цій справі постанову про відмову  ОСОБА_1 у задоволенні позову до Ужгородської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями, загальною площею 837,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ”а“.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ – 02909967, юридична адреса: 88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 ”а“ судові витрати у розмірі 10 631,55 гривню, судового збору. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 06 жовтня 2023 року.

       Суддя-доповідач:

       Судді: