ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" серпня 2023 р.           Справа№ 927/239/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Яковлєва М.Л. 

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 29.08.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 

на рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 (суддя Демидова М.О., повний текст рішення складено та підписано 09.05.2023)

за позовом Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача: Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації 

до відповідача-1: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області

до відповідача-2: Тупичівської сільської ради

про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права комунальної власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Тупичівської сільської ради про:
- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 у частині передачі у власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624, площею 16,7891 га;
- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер №42744645 від 29.08.2018 (номер запису про право власності 27678633) та одночасного припинення за Тупичівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області (код  04415235) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельну ділянку площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1631742274214.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор зазначає, що спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області є таким, що прийнятий всупереч вимогам Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», порушує виключне право власності держави на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності, створює реальні ризики пошкодження (знищення) частини археологічної спадщини України в результаті беззастережної передачі ділянки місцевій громаді для цілей сільськогосподарського виробництва, як наслідок, спірний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є перешкодою для реалізації державою речових прав на відповідний об`єкт.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.04.2023   позов задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 у частині передачі у власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624 площею 16,7891 га;
Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 42744645 від 29.08.2018 (номер запису про право власності 27678633).
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській на користь Чернігівської обласної прокуратури 1789,33 грн витрат зі сплати судового збору.
Стягнуто з Тупичівської сільської ради на користь Чернігівської обласної прокуратури 1789,33 грн витрат зі сплати судового збору.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 у частині передання у комунальну власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624, площею 16,7891 га прийнятий усупереч вимог Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», порушує виключне право власності держави на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності, створює реальні ризики пошкодження (знищення) частини археологічної спадщини України у результаті беззастережної передачі цієї ділянки місцевій громаді для ведення фермерського господарства, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню. 
Також за висновком суду, оскільки державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку було проведено державним реєстратором на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018, що визнано незаконним та скасований, відповідне рішення державного реєстратора також підлягає скасуванню.
При цьому, суд зазначив, що решта позовних вимог у частині припинення за Тупичівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області (код ЄДРПОУ  04415235) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельну ділянку площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1631742274214 задоволенню не підлягає, оскільки фактично є дублюванням позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка задоволена судом.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати в частині задоволених позовних вимог рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури відмовити повністю. Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті не враховано положень ст.54, 54-1, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.57, 57-1 Закону України «Про землеустрій».
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- підстава для представництва Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації прокурором у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку відсутня;
- матеріали справи не містять доказів того, що межі спірної земельної ділянки площею 16,7891 га накладаються на межі поселення «Околиця», а земля, на якій розташована пам`ятка археології має площу 1,6 га, а не 16,7891 га;
- позов обґрунтований припущеннями про можливі ризики пошкодження та знищення об`єктів культурної спадщини, які не можуть бути оцінені;
- у даному випадку заявлення вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області є вимогою, яка повністю суперечить висновку Верховного Суду у справі №922/1830/19.
01.06.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.
Головуючий суддя Шаптала Є.Ю. з 06.06.2023 по 12.06.2023 перебував на лікарняному.
На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №927/239/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 12.06.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Чернігівської області надіслати матеріали справи №927/239/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду.
22.06.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги. Роз`яснено Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області, що в разі невиконання зазначеної ухвали апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута апелянту.
30.06.2023 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи платіжного доручення зі сплати судового збору №505 від 16.06.2023 в сумі 5369,99.
11.07.2023 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області подано до суду клопотання на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 про долучення платіжної інструкції від 05.07.2023 №594 на суму 2684,01 грн., доказів направлення апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку звернення з апеляційною скаргою сторонам у справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2023 (з урахуванням ухвали про виправлення описок від 14.07.2023) у справі №927/239/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 та призначено до розгляду на 29.08.2023.
25.07.2023 до канцелярії суду від Чернігівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просив суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться наступного:
- судом правильно встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на території пам`ятки археології поселення «Околиця» X-XIII ст., протиправно вибула із держаної власності, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться пам`ятка археології, не підлягає передачі з державної до комунальної або приватної власності;
- прокурором доведено, що Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації, маючи повноваження до захисту пам`яток археології на території області, відповідних заходів не вживав, з відповідним позовом не звертався, а тому прокурор звернувся до суду з даним позовом згідно з вимогами статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
У судове засідання 29.08.2023 з`явився прокурор, заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Представники позивача та відповідачів в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. 
Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідачів за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною першою  статті 270 Господарського процесуального кодексу України  у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії та культури» №176 від 04.04.1983 взято під державну охорону пам`ятки археології, історії та культури, розташовані на території області, зокрема в Городнянському районі, кургани П-І, ІІ тис. до н.е., що розташована в с. Бурівка, Городнянський район (а.с. 76,78).
Відповідно до облікової картки селище епохи Київської Русі «Околиця», Х-ХІІІ ст., розташоване за 350 м. на схід від села Бурівка колишнього Городнянського району Чернігівської області, в урочищі Околиця. На території пам`ятки зустрічаються культурні рештки у вигляді кераміки Х-ХІІІ ст. (а.с. 81-83).
Паспортизована пам`ятка у 1982 році.
Згідно відомостей паспорту селище епохи Київської Русі «Околиця» (територія селища) розділене на дві частини руслом струмка, пересохлого в наш час. Пам`ятка доповнює відомості про заселення території Чернігово - Сіверського князівства в ІХ-ХІІІ ст. Технічний стан оцінений, як поганий (а.с. 83-86).
Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Тупичівської сільської ОТГ Городнянського району Чернігівської області з урахуванням Перспективного плану формування території Чернігівської області, затвердженого розпорядженням Каінету міністрів України № 899 від 12.08.2015 (у редакції розпорядження КМУ № 57-р від 01.02.2017) із змінами, внесеними згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України №555-р від 09.08.2017), виготовленої Київською обласною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» у 2018 році на замовлення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, встановлено наявність у межах об`єкта інвентаризації, земельної ділянки площею 16,7891 га, земельна ділянка №4, (Бурівська сільська рада), обмеження (обтяження), які передбачені згідно класифікатора обмежень та обтяжень №643 від 29.12.2008 у відповідності до додатку №6 Порядку ведення ДЗК , затвердженого КМУ №1051 від 17.10.2012 (а.с. 36, 64 оборот).
Земельна ділянка №4 площею 16,7891 га внесена до переліку обмежень щодо користування земельних ділянок на території Тупичівської сільської об`єднаної територіальної громади Городнянського району Чернігівської області від 26.04.2018 (а.с. 69).
Обмеження у використанні земельної ділянки площею 16,7891 (охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини) з кадастровим номером: 7421480800:03:000:4624 також містяться в кадастровому плані технічної документації (а.с. 64 оборот).
Відомості щодо розташування у межах земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624 пам`ятки археології місцевого значення - поселення «Околиця» (охоронний № 2206-Чр), підтверджуються графічною частиною зведеної експлікації земельних угідь сільськогосподарського підприємства «Білорусія» колишньої Бурівської сільської ради Городнянського району, де позначена територія археологічної пам`ятки під №6 (охоронний № 2206-Чр), розташована біля селища Бурівка (а.с. 75).
У довідці Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської ОДА №118-П від 14.05.2018 до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Тупичівської сільської ОТГ Городнянського району Чернігівської області з урахуванням Перспективного плану формування території Чернігівської області, затвердженого розпорядженням КМУ від 11.08.2015 №899 (в редакції розпорядження Кабінета міністрів України від 01.02.2017№ 57-р) із змінами, внесеними згідно з Розпорядженням Кабінета міністрів України №555-р від 09.08.2017, міститься інформація про те, що земельна ділянка, що знаходиться на території Тупичівської сільської об`єднаної територіальної громади Чернігівського (колишнього Городнянського) району Чернігівської області - земельна ділянка №4, площею 16,7891 га, знаходиться на території Тупичівської сільської об`єднаної територіальної громади (Бурівська сільська рада) Городнянського району Чернігівської області та потрапляє на територію пам`ятки археології місцевого значення поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст. (охоронний № 2206-Чр), взята на облік рішенням виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів від 04.04.1983 №176, відносно якої в обов`язковому порядку мають бути укладені охоронні договори на пам`ятки археології. Крім того, Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації при погоджені технічної документації звертав увагу головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на те, що відповідно до частини 2 та 5 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та роз`яснень центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, пам`ятки археології та земельні ділянки, на яких вони розташовані, є державною власністю і не підлягають передачі в комунальну чи приватну власність. (а.с. 21).
Відповідно до інформації Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації №15-93/8 від 10.01.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624 входить в межі пам`ятки археології місцевого значення поселення «Околиця», Х -ХІІІ ст., охоронний №2206-Чр, розташований за 0,35 км на схід від с. Бурівка (ур. Околиця). Поселення взяте на державний облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії та культури» №176 від 04.04.1983, як пам?ятка археології за категорією місцевого значення та включена до списків (переліків) пам?яток історії та культури відповідно до діючого на той час Закону Української РСР «Про охорону і використання пам?яток історії та культури» (а.с. 91).
За доводами прокурора на території земельної ділянки площею 16,7891 га у межах Тупичівської сільської ради розташована пам`ятка археології місцевого значення: поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., охоронний № 2206-Чр. При цьому відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 Тупичівській сільській раді Городняського району Чернігівської області передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1894,4850 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Тупичівської сільської об`єднаної територіальної громади згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок (а.с. 25).
На виконання виданого наказу керівниками відповідачів підписано акт приймання - передачі від 05.06.2018, згідно якого Головне управління Держгеокадастру передало із державної власності, а Тупичівська сільська рада прийняла у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком (а.с. 26).
Відповідно до додатку, а саме під №25, відчужено на користь відповідача-2 земельну ділянку з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624 площею 16,7891 га, яка розташована на території Тупичівської сільської ради Чернігівського району (колишня Бурівська сільська рада). У графі Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки вказано - Охоронна зона навколо об`єкту культурної спадщини, площа, на яку поширюється обмеження 16,7891 га. (а.с. 27).
Рішенням Тупичівської сільської ради від 21.12.2018 прийнято в комунальну власність Тупичівської сільської ради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1894,4850 га (згідно додатку №1), зокрема земельну ділянку з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624, площею 16,7891 га.(а.с. 32-33).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру з прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №322193947 державним реєстратором Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Гавриленко О.Д. прийнято рішення (індексний номер №42744645 від 29.08.2018) про державну реєстрацію за Тупичівською сільською радою права комунальної власності на земельну ділянку площею 16,7891 га, кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, про що внесено запис про право власності №27678633від 27.08.2018, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1631742274214 (а.с. 23).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що земельна ділянка площею 16,7891 га, кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, що розташована на території Тупичівської сільської ради, належить до об`єктів обмежених у цивільному обороті та може перебувати виключно в державній власності, оскільки в межах цієї земельної ділянки знаходяться пам`ятки археології місцевого значення, а саме: поселення «Околиця» Х-ХІІІ ст., охоронний №2206-Чр, що взята на облік згідно рішення виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від №176 від 04.04.20183, а тому спірний наказ у частині передачі у власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624 площею 16,7891 га є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку, а решта заявлених вимог є похідними.
Як на правову підставу позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 прокурор посилається на порушення норм Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Обраний спосіб захисту, на думку прокурора, забезпечить ефективне поновлення порушених прав держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації з огляду на протиправне вибуття з власності держави спірних земельних ділянок.
Щодо наявності у прокурора достатніх правових підстав для представництва інтересів держави в межах наявного спору в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: в чому полягає порушення інтересів держави (1); необхідність їх захисту (2); визначені законом підстави для звернення до суду прокурора (3); а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (4).
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Згідно із ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини, пов`язані з вибуттям із державної чи комунальної власності майна, становлять суспільний, публічний інтерес.
Випадки протиправного відчуження земель історико-культурного призначення з державної власності порушують інтереси держави як власника щодо реалізації передбаченого частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України права вільно розпоряджатися таким майном через уповноважений орган виконавчої влади і є підставою для застосування органами прокуратури заходів цивільно-правого характеру.
У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі, як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.
Згідно з пунктом 4, підпунктом 66 пункту 5 Положення про Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації №160 від 17.03.2020, основним завданням Департаменту є забезпечення реалізації державної політики у сфері культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав національних меншин на території Чернігівської області. Департамент відповідно до визначених галузевих повноважень здійснює контроль за виконанням Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини в частині охорони пам`яток археології, історії та монументального мистецтва.
Відповідно до підпунктів 67, 70, 71, 74, 75, 76, 78, 83, 84, 88 пункту 5 Положення Департамент забезпечує охорону об`єктів культурної спадщини, захист історико-культурного середовища, організацію роботи з обліку, охорони, дослідження, використання та популяризації культурної спадщини в частині пам`яток археології, історії та монументального мистецтва; здійснює контроль за укладенням охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини; організовує та координує роботи з визначення меж територій пам`яток місцевого значення та затвердження їх зон охорони; проводить обстеження об`єктів культурної спадщини щодо дотримання вимог їх охорони та використання; інформує центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини про пошкодження, руйнування, загрозу пошкодження, руйнування пам`яток, що знаходяться на території області; призначає відповідні охоронні заходи на пам`ятки місцевого значення та їх територіях у разі виникнення загрози їхнього руйнування, пошкодження внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт; готує пропозиції для подання центральному органу виконавчої влади в сфері охорони культурної спадщини про занесення (вилучення) об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення відповідних змін до нього; про занесення відповідних територій до Списку історичних населених місць України та Списку охоронюваних археологічних територій України; погоджує проекти (технічну документацію) із землеустрою відведення земельних ділянок; погоджує відчуження або передачу пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування чи управління; надає довідки щодо можливості викупу земельних ділянок тощо.
Згідно із пунктом 15 Положення Департамент є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в установах Державної казначейської служби та інші реквізити. Отже, Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації, як орган державної влади, який здійснює контроль у сфері охорони культурної спадщини у Чернігівській області та в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської облдержадміністрації, реагуючи на запити прокуратури №7679вих-22 від 23.12.2022, №55-75-163вих-23 від 05.01.2023, листами №15-2189/8 від 29.12.2022, №15-93/8 від 10.01.2023 повідомляв Чернігівську окружну прокуратуру про те, що є проінформованим про вчинене порушення; у серпні 2021 року Департаментом було подано до Міністерства переліки пам`яток археології місцевого значення Чернігівської області, серед яких і поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст, охоронний №2206-Чр (а.с. 89-91).
Департамент не вживав жодних ефективних заходів, спрямованих на повернення спірної земельної ділянки у власність держави.
Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор листом №55-75-1156вих-23 від 07.02.2023 (а.с. 92), попередньо до звернення до суду, попередив Департамент про скерування відповідного позову.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган (1); у разі відсутності такого органу (2).
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду із позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом належних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
З наведеного вбачається невжиття Департаментом належних заходів протягом розумного строку після того, як цьому йому стало відомо про спірний наказ відповідача-1.
Тобто, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Департаменту.
З викладеного вбачається, що Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації є компетентним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а також вбачається наявність у прокурора достатніх правових підстав для представництва інтересів держави в межах наявного спору в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації.
Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що підстава для представництва інтересів Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації прокурором відсутня.

Щодо заявлених позовних вимог.
Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» №807-IX від 17.07.2020 утворено у Чернігівській області Чернігівський район (з адміністративним центром у місті Чернігів) у складі територій Березнянської селищної, Гончарівської селищної, Городнянської міської, Деснянської селищної, Добрянської селищної, Іванівської сільської, Киїнської сільської, Киселівської сільської, Кіптівської сільської, Козелецької селищної, Куликівської селищної, Любецької селищної, Михайло-Коцюбинської селищної, Новобілоуської сільської, Олишівської селищної, Остерської міської, Ріпкинської селищної, Седнівської селищної, Тупичівської сільської, Чернігівської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України (п.п. 25 п. 1).
Ліквідовано у Чернігівській області: Бахмацький, Бобровицький, Борзнянський, Варвинський, Городнянський, Ічнянський, Козелецький, Коропський, Корюківський, Куликівський, Менський, Ніжинський, Новгород-Сіверський, Носівський, Прилуцький, Ріпкинський, Семенівський, Сновський, Сосницький, Срібнянський, Талалаївський, Чернігівський райони (п.п. 25 п. 3).
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Стаття 14 Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється в спосіб установлений законом або договором.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналогічні положення закріплені в статті 20 Господарського кодексу України.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику в сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, в сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» №5 від 14.01.2015 Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області є територіальним органом Держгеокадастру, який відповідно до установчих документів реалізує повноваження Держгеокадастру на території Чернігівської області, зокрема до компетенції останнього належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Чернігівської області.
За частиною 4 статті 122 Земельного Кодексу України Головне управління Держгеокадастру наділене повноваженнями з передачі у власність або в користування для всіх потреб земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих у межах Чернігівської області.
Отже, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області має право передавати у власність або в користування землі державної власності сільськогосподарського призначення на території Чернігівської області в порядку, визначеному чинним законодавством.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За приписами статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки і набуття нею статусу об`єкта цивільних прав пов`язується законодавством з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
З матеріалів справи вбачається, що під час розроблення ДП «Центр Державного земельного кадастру» (Київська філія) на замовлення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області в 2018 році технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Тупичівської сільської ОТГ Городнянського району Чернігівської області встановлено, що в межах земельної ділянки площею 16,7891 га (якій в подальшому присвоєно кадастровий номер 7421480800:03:000:4624) наявне обмеження у використанні у вигляді охоронної зони навколо об`єкта культурної спадщини (а.с. 36).
Департамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської ОДА погоджуючи вказану технічну документацію із землеустрою, у довідці №118-П від 14.05.2018 звертав увагу на те, що на земельній ділянці, яка знаходиться на території Тупичівської сільської об`єднаної територіальної громади Чернігівського (колишнього Городнянського) району Чернігівської області, площею 16,7891 га, розташована пам`ятка археології місцевого значення поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст. (охоронний № 2206-Чр), взята на облік за рішенням виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів від 04.04.1983 №176). Департамент вказував, що відповідно до частини 2 та 5 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятки археології та земельні ділянки, на яких вони розташовані, є державною власністю і не підлягають передачі в комунальну чи приватну власність (а.с. 21).
Згідно з листом позивача від 10.01.2023, а також відповідно до наданих Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації матеріалів облікової картки об`єкту культурної спадщини, схем-планів розташування пам`ятки культурної спадщини поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., паспорту пом`ятки історії та культури СРСР, графічною частиною зведеної експлікації земельних угідь сільськогосподарського підприємства «Білорусія» колишньої Бурівської сільської ради Городнянського району, земельна ділянка площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, відноситься до земель історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., охоронний №№ 2206-Чр.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
За приписами статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Суб`єктом права на землі державної власності, згідно статті 80 Земельного кодексу України, є держава, яка реалізує це право на землі державної власності через відповідні органи державної влади.
Враховуючи зміст статей 53, 54 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовано положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ від 08.06.2000.
Законом України «Про охорону культурної спадщини» закріплено, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Відповідно до визначення, наведеного у статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що археологічний об`єкт культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Пунктом 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.
Таким чином, умовою належності земельної ділянки до земель історико - культурного призначення є розташування на ній об`єктів, передбачених положеннями статті 53 Земельного кодексу України, статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
З матеріалів справи вбачається, що пам`ятка археології - поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст. розташованого за 0,35 кв на схід від с. Бурівка (ур. Околиця), взято на державний облік на підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії та культури» №176 від 04.04.1983. Паспортизована пам`ятка у 1982 році (а.с. 83-86).
Разом з тим, Департамент культури і туризму, національностей і релігій Чернігівської ОДА у листі №15-93/8 від 10.01.2023 вказав про те, що спірна земельна ділянка розташована в межах археології місцевого значення поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., ох 2206-Чр (а.с. 91).
Відтак, доводи скаржника про відсутність належних та допустимих доказів розташування на території спірної земельної ділянки пам`ятки археології поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., ох 2206-Чр визнаються судом необґрунтованими та такими, що спростовуються наведеними вище обставинами.
Статтею 6 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» №3600-IX від 13.07.1978 до пам`яток археології віднесено городища, кургани, залишки стародавніх поселень, укріплень, виробництв, каналів, шляхів, стародавні місця поховань, кам`яні скульптури, наскальні зображення, старовинні предмети, ділянки історичного культурного шару стародавніх населених пунктів.
Відповідно до статті 8 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури.
Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Таким чином, зазначена пам`ятка була і є пам`яткою культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», а спірна земельна ділянка, на якій розміщена пам`ятка, є землею історико-культурного призначення.
Статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ урегульовано питання суб`єктів права власності на пам`ятки. Згідно частини 1 та 2 цієї статті, пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. У свою чергу, частина 6 вказаної норми визначає, що землі на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, діюче законодавство безальтернативно визначає для пам`яток археології та земель, на яких вони розташовані, єдину форму власності - державну, а у випадку, якщо така земельна ділянка не перебуває у державній власності, - остання підлягає обов`язковому вилученню або викупу державою.
Згідно зі ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.
Враховуючи принцип використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 Земельного кодексу України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню.
Судом встановлено, що на земельній ділянці площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624 знаходиться об`єкт культурної спадщини, пам`ятка археології місцевого значення поселення «Околиця», Х-ХІІІ ст., охоронний №2206-Чр., взята на державний облік згідно рішення виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів №176 від 04.04.1983, на підставі положень діючого на той час законодавства.
Виходячи з викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624 протиправно вибула із державної власності, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться пам`ятка археології, не підлягає передачі з державної до комунальної або приватної власності.
За приписами положень ст. 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.
Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
При цьому охоронна зона може бути встановлена на земельній ділянці будь-якої категорії, у тому числі сільськогосподарського призначення.
Слід наголосити, що відсутність затвердженої науково-проектної документації з встановлення цільового призначення за категорією історико-культурного призначення та визначення меж та режимів використання пам`ятки археології місцевого значення та її зон охорони, про що вказує скаржник, не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка, яка передана відповідачу-2 у комунальну власність, не належить до земель історико-культурного значення і на ній не розташована пам`ятка археології. Крім того, державна експертиза технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, у тому числі спірної земельної ділянки, не проводилася.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 погодив технічну документацію щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, а отже усвідомлював, що на спірній земельній ділянці знаходиться охоронна зона саме навколо об`єкта культурної спадщини - пам`ятки археології.
Разом з тим, відповідач-2 також знав про вказаний факт, що підтверджується додатком до акта приймання-передачі від 05.06.2018, де зазначено про обмеження у використанні земельної ділянки та вказано - Охоронна зона навколо об`єкту культурної спадщини, площа, на яку поширюється обмеження 16,7891 га. (а.с. 27).
Отже, достеменно знаючи про знаходження на спірній земельній ділянці пам`ятки археології та імперативні норми статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» про перебування землі, на якій розташовані пам`ятки археології, виключно у державній власності, відповідачі усвідомлено вчинили неправомірні дії щодо передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність.
Закон України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ від 08.06.2000 (набув чинності 12.07.2000) є спеціальним нормативним актом у відношенні до Земельного кодексу України №2768-ІІІ від 25.10.2001 (набув чинності 01.01.2002).
Частина 1 статті 54 Земельного кодексу України передбачає, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Дана норма встановлює загальне правило відносно форм власності земель віднесених за цільовим призначенням до категорії земель історико-культурного призначення. Натомість спеціальна норма, закріплена в статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», передбачає виключення із загального правила, за змістом якої землі на яких розміщенні пам`ятки археології перебувають виключно в державній власності.
Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення спеціального законодавчого акту - Закону України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ від 08.06.2000.
Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За частинами 1 та 2 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акту недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 у частині передання у комунальну власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624, площею 16,7891 га прийнятий усупереч вимог Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», порушує виключне право власності держави на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності, створює реальні ризики пошкодження (знищення) частини археологічної спадщини України у результаті беззастережної передачі цієї ділянки місцевій громаді для ведення фермерського господарства.
Отже, позов у частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018 у частині передачі у комунальну власність Тупичівської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 7421480800:03:000:4624, площею 16,7891 га є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер №42744645 від 29.08.2018 (номер запису про право власності 27678633) та одночасного припинення за Тупичівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області (код  04415235) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельну ділянку площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1631742274214.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав проводиться шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до положень частини 3 статті 26 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Оскільки державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку було проведено державним реєстратором на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018, що, за висновком суду, визнано незаконним та скасований, відповідне рішення державного реєстратора також підлягає скасуванню.
Судова колегія відхиляє доводи відповідача-1 з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 щодо способу захисту як визнання незаконним та скасування спірного наказу, з огляду на те, що правовідносини у справі не є подібними правовідносинам у справі, що розглядається, як за суб`єктним складом учасників відносин, об`єктом, предметом правового регулювання, так і за умовами застосування правових норм, а висновки щодо необхідності застосування ефективного способу захисту сформовані з урахуванням конкретних обставин справи та змісту правовідносин, які є відмінними від правовідносин сторін у цій справі.
Щодо обраного прокурором способу захисту суд зазначає, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).
Судом враховано, що прокурор звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації вибрав належний спосіб захисту, оскільки задоволення вимоги про скасування акту індивідуальної дії (наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області №25-4092/14-18-сг від 05.06.2018) разом з похідною вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права комунальної власності забезпечує відновлення прав держави на земельну ділянку площею16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624.
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, решта позовних вимог у частині припинення за Тупичівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області (код ЄДРПОУ  04415235) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельну ділянку площею 16,7891 га кадастровий номер 7421480800:03:000:4624, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1631742274214 задоволенню не підлягає, оскільки фактично є дублюванням позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка задоволена судом.
Щодо доводів скаржника про те, що площа пам`ятки становить 1,6 га, тобто є значно меншою за площу спірної земельної ділянки (16,7891 га), а тому не може бути предметом спору, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, 3-6 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі .Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження, зокрема, на земельні ділянки (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
За змістом ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.
Як правильно зауважив суд першої інстанції, оцінюючи відповідні доводи відповідача-1, державна реєстрація набуття/припинення речового права на земельну ділянку проводиться виключно на сформовану земельну ділянку, відомості щодо якої внесені до Державного земельного кадастру, а тому неможливо скасувати як наказ відповідача-1, так і рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку лише в певній частині площі, яка накладається на земельну ділянку, на якій безпосередньо розташована пам`ятка археології, за відсутності її поділу у встановленому законом порядку.
Виокремленню такої частини земельної ділянки має передувати складання відповідної технічної документації з поділу спірної земельної ділянки; скасування її кадастрового номеру; присвоєння кожній земельній ділянці, що утворились внаслідок поділу, нового кадастрового номеру, що виходить за межі розгляду цієї справи і належить до дискреційних повноважень відповідача-1, а саме тому суд і не вбачає підстав та необхідності точного визначення площі та меж пам`ятки археології у розрізі усієї спірної земельної ділянки.
З наведених вище підстав, доводи апелянта про те, що площа пам`ятки становить 1,6 га, тобто є значно меншою за площу спірної земельної ділянки (16,7891 га), а тому не може бути предметом спору - судом апеляційної інстанції відхиляються.
Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог прокурора.
Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником у поданій апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано. 
Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23.  
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області  - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської  області від 26.04.2023 у справі №927/239/23 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 927/239/23 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
          Повний текст постанови складено та підписано 11.09.2023.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                М.Л. Яковлєв