ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 вересня 2023 року 
м. Київ
справа № 758/13309/20
провадження № 51-2646км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
засудженого                       ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100070002523, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Постадм, Німеччина, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 2 місяці, звільненого на підставі ст. 75 КК від цього покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року скасовано звільнення від відбування покарання та направлено засудженого для відбування покарання у виді обмеження волі. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2020 року замінено невідбуту частину покарання за вищевказаним вироком у виді обмеження волі строком 8 місяців 12 днів на покарання у виді 240 годин громадських робіт (які не відпрацьовані), 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 5 серпня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. На підставі статей 71, 72 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, приєднано покарання, призначене за попереднім вироком (240 годин громадських робіт, які не відпрацьовані) та визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 30 днів. 
Згідно з вироком суду 12 серпня 2020 року приблизно о 4:00, між  ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 поруч з кафе «Вернісаж» (м. Київ, вул. Костянтинівська, 17) виник конфлікт, в ході якого потерпілий завдав удару в обличчя ОСОБА_6 та останній покинув прилеглу територію кафе.   
Приблизно о 5:00  ОСОБА_6 повернувся та розпочав розмову з потерпілим, в ході якої вони вийшли за межі території закладу та, знаходячись перед входом до нього, ОСОБА_6 дістав з кишені металевий ніж, яким завдав удару в черевну порожнину потерпілого, де знаходяться життєво важливі органи. Після чого ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, а ніж викинув у сміттєвий контейнер. Потерпілий ОСОБА_8 від отриманих ушкоджень помер в кареті швидкої допомоги. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги захисника та прокурора, а вирок суду - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставне призначення засудженому занадто м`якого покарання, з огляду на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, фактичним обставинам його вчинення та даним про особу винного. Таким чином ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК та підлягає скасуванню. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_8 , та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 115 КК в касаційній скарзі не оспорюються, тому колегія суддів в цій частині судові рішення не перевіряє.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через м`якість, є неспроможними виходячи з нижченаведеного.
Так, згідно з приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При визначенні ступеню тяжкості кримінального правопорушення суд з`ясовує, насамперед, питання про те, до якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дотримався загальних засад призначення покарання та навів у вироку підстави обрання його розміру. При цьому суд поклав в основу вироку і включив до мотивування призначеного покарання ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні, тобто врахував їх як такі, що були дійсно встановлені. Водночас суд урахував всі обставини, що були підставою обрання конкретного покарання, в їх сукупності.
З вироку суду вбачається, що  ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, яке згідно з вимогами ст. 12 КК є особливо тяжким, а санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.
Суд першої інстанції, обираючи  ОСОБА_6 покарання, дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. 
Так, при призначенні покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (особливо тяжкий злочин), дані про особу ОСОБА_6 , котрий на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, а також спосіб його життя (на момент вчинення злочину офіційно не працював, раніше неодноразово судимий, не одружений). 
Також суд врахував особливості й обставини вчинення злочину (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали), поведінку засудженого під час та після його вчинення, конкретні обставини справи, значну суспільну небезпеку скоєного, а також те, що життя людини - є найвищою соціальною цінністю. 
Суд звернув увагу на те, що  ОСОБА_6 вчинив новий злочин в період відбування покарання за попереднім вироком. Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, суд не встановив.
Врахувавши всі вищезазначені обставини у сукупності, суд призначив  ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років й навів у вироку переконливі підстави такого рішення. 
Таким чином суд урахував усі обставини, які за законом мають правове значення і, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК покарання в межах санкції вказаної норми, та обґрунтовано визначив йому остаточне покарання на підставі ст. 71 КК, у виді позбавлення волі на строк 10 років 30 днів. 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість і недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.
У контексті наведеного не можна визнати спроможними та переконливими доводи касаційної скарги прокурора стосовно несправедливості призначеного судом  ОСОБА_6 покарання через м`якість .  
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд ретельно перевірив аналогічні за змістом доводи сторони обвинувачення щодо м`якості призначеного покарання, та навівши докладні мотиви, визнав їх необґрунтованими. 
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що обираючи вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував вчинення засудженим особливо тяжкого злочину, конкретні обставини його вчинення, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, а також дані про особу винного (котрий раніше судимий, не працює, не одружений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо). 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 115, ст. 71 КК, відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому суд не знайшов підстав для збільшення строку призначеного покарання, як про це просив прокурор.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції. На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора- без задоволення. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                          ОСОБА_3