Справа № 465/141/22                                Головуючий у 1 інстанції: Гладишева Х.В. 
Провадження № 22-ц/811/2292/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       18 липня 2023 року                                         м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області від 20.12.2021 року №653-к про відсторонення від роботи, стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним відстороненням від роботи, за період з 20.12.2021 року до 28.02.2022 року в сумі 28217,76 грн. та вирішити питання судових витрат.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 01.04.2019 року працює головним спеціалістом сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (далі – Управління). 
Наказом Управління від 20.12.2021 року №653-к її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 20.12.2021 року у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 у період карантину. Підставою для видання оспорюваного наказу зазначено відсутність обов`язкового щеплення проти COVID-19, медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації. 
Зазначила, що 02.12.2021 року відповідачем вручено під розписку повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №11-32-3323, згідно якого з 09.12.2021 року запроваджено обов`язкове щеплення проти COVID-19 та запропоновано до 08.12.2021 року подати до Управління документ про проходження повного або часткового курсу вакцинації чи довідку про абсолютні протипоказання для проведення відповідного щеплення.
Зазначає, що відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Даним Законом щеплення від COVID-19 не встановлене, як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. 
Звертає увагу, що на сьогодні не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19. 
Вважає, що повідомлення про відсторонення від роботи – це повідомлення про зміну істотних умов праці, порядку і строків повідомлення якого не дотримано. 
Просила врахувати, що Управління не має статусу установи чи закладу, що надає соціальні послуги, не здійснює соціальний захист дітей і не є реабілітаційним закладом. 
Свою позицію обґрунтовує тим, що Закон України «Про державну службу» не передбачає такої підстави для відсторонення від виконання службових повноважень, як відсутність профілактичного щеплення.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про відсторонення від роботи ОСОБА_1 від 20.12.2021 року №653-к.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.12.2021 року до 28.02.2022 року в сумі 21635 грн. 04 коп.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1521 грн. 75 коп.
Рішення суду оскаржив відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вказує, що Закон України №1645 передбачає можливість обов`язкового щеплення для окремих професій, виробництв та організацій проти інших інфекційних хвороб без внесення таких до календаря щеплень.
Додає, що посилання суду на обов`язковість медичного огляду є необґрунтованим, оскільки медичний огляд та надання об`єктивної інформації про щеплення можливе лише у випадку звернення позивача до медичного закладу, однак позивач таких доказів про звернення до медичного закладу для проведення щеплення і відмови їй у медичному огляді не надала.
Вказує, що висновок суду про те, що у позивача не було достатньо часу для отримання щеплення є необґрунтованим, так як 02 грудня 2021 року позивачу було вручене індивідуальне повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №32/3323, в якому було запропоновано надати відповідачу до 08.12.2021 року документ, який підтверджує отримання курсу вакцинації або висновок лікаря, щодо наявності протипоказань для щеплення, а також повідомлено про можливість відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 року у випадку, якщо такі документи не будуть надані, натомість, наказ про відсторонення було підписано 20 грудня 2021 року.
На думку апелянта, у позивача було достатньо часу для отримання повного курсу вакцинації.
Додає, що виконання керівником установи законодавства про захист населення від інфекційних хвороб не може розцінюватися, як зміна істотних умов праці, відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства.
03 липня 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила доводи та вимоги апелянта. 
У судове засідання апеляційного суду сторона відповідача не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у його відсутності.
Заслухавши пояснення позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 01.04.2019 року її переведено на посаду головного спеціаліста сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.
Листом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області №2619-09-1 від 12.11.2021 року повідомлено, що розширено перелік професій, для яких щеплення проти COVID-19 є обов`язковим, зокрема додано співробітників установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних центрів. З даним листом 15.11.2021 року ознайомлена позивач, що стверджується доданим до відзиву бланком про ознайомлення.
Як вбачається із повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №11-32-3323 від 02.12.2021 року, ОСОБА_1 ознайомлена із тим, що з 09.12.2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. При цьому зазначено, що якщо до 08.12.2021 року не буде надано одного із зазначених в повідомленні документів, 09.12.2021 року її може бути відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
Згідно наказу №591-к від 08.12.2021 року, ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 9 календарних днів з 09.12.2021 року по 17.12.2021 року.
Як вбачається з акту про відмову від профілактичного щеплення від 20.12.2021 року, головний спеціаліст сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області ОСОБА_1 станом на 20.12.2021 року не здійснила профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, від такого щеплення відмовилася.
Також згідно даного акту, головний спеціаліст сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області ОСОБА_1 повідомлена про її відсторонення від роботи 20.12.2021 року, у зв`язку з відмовою здійснити профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області №653-К від 20.12.2021 року ОСОБА_1 , головного спеціаліста сектору страхових виплат відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, відсторонено від роботи з 20.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 у період карантину без збереження заробітної плати.
Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність винесеного наказу про відсторонення, оскільки підстава для відсторонення від роботи, як відмова/ухилення від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, що зазначена в оспорюваному наказі, є незаконною, та не передбачена нормативно-правовим актом, який регулює такі правовідносини (гостра респіраторна хвороба COVID-19 не внесена в Календар щеплень, як хвороба проти якої обов`язково слід робити щеплення). 
Окрім того, суд зазначив, що винесення відповідачем оскаржуваного наказу у відношенні ОСОБА_1 є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини другої статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію ст.8 Конвенції.
Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п.2 ст.8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З огляду на цей припис, критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст.8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту п.2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п.2 ст.8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст.8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази Міністерства охорони здоров`я України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
Відповідно до цього Переліку, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:
1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;
2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;
3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;
4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;
5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;
6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України від 24 лютого 1994 року №4004-XII «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон №4004-XII) та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року №66 (далі - Інструкція №66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону №4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №66, з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 серпня 2011 року №544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції №66, особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №66, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції №66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №66, термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком №2 до цієї Інструкції.
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону №4004-XII та Інструкції №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. 
Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом №4004-XII. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. 
Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22).
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар – надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.
Отже, відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153. 
Як виняток, невакцинований працівник може бути допущений до роботи, якщо надасть роботодавцю медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
При цьому, саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19 або першого етапу вакцинації (одна доза), або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
Разом з тим, у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22) зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
Також, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема, потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 
Колегія суддів зауважує, що характер виконуваної позивачкою роботи на посаді головного спеціаліста сектору страхових виплат передбачає соціальні контакти на робочому місці, а по колу функціональних обов`язків – з іншими працівниками. Форма організації праці Панас І.Б. позбавляє її можливості працювати дистанційно (стаття 60-2 КЗпП України) чи надомно (статті 60-1 КЗпП України). Разом з позивачкою протягом робочого дня можуть знаходить інші особи, з якими вона постійно контактує, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, тому відсутність вакцинації у позивачки проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих. 
Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, відповідачем правомірно було прийнято рішення про відсторонення позивачки від роботи, що відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.
З огляду на те, що позивач не надав роботодавцю документи на підтвердження наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19, відповідач правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, як наслідок, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно було відмовити.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та внаслідок неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що відповідачем не було повідомлено позивача про зміну істотних умов праці не менш як за два місяці.
Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших, - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Згідно з абзацом третім пункту 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів", в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших, - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
При цьому, виходячи зі змісту пункту 10 вказаної постанови Пленуму, під змінами в організації виробництва і праці можна розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій тощо.
З огляду на викладене, зміна істотних умов праці допускається за умови, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці.
З урахуванням зазначеного, відсторонення від роботи працівників у зв`язку із відмовою або ухиленням від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, враховуючи пункт 31 постанови Пленуму, не викликано змінами в організації виробництва і праці.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з наведених вище мотивів.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області задовольнити. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 28 липня 2023 року.

Головуючий                                                  С.М. Бойко 

Судді:                                                          С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич