ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4515/22                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Бабич А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 серпня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року (м. Черкаси, дата складання повного тексту - 09.05.2023) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду, в якому просить:
-          визнання протиправною бездіяльності щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення під час обчислення його грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.10-1 та ч.3 ст.15 Закону України від 20.12.1991 №2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за 2016-2017 роки та зобов`язання провести перерахунок та виплатити її на його користь з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення за 2016, 2017 роки;
-          визнання протиправною бездіяльності щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення під час обчислення його грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 вказаного Закону та зобов`язання провести перерахунок та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 вказаного Закону України №3551, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач при обчисленні розміру грошової допомоги на оздоровлення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не врахував щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення. Вважає, що така бездіяльність відповідача суперечить законодавству. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позову, вказав, що додаткова грошова винагорода не входить до складу місячного грошового забезпечення та відповідно не враховується при розрахунку одноразової грошової допомоги на оздоровлення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Індексація не є постійною виплатою, а залежить від індексу споживчих цін. Тому вважає, що відсутні правові підстави для включення даних сум до складу одноразової грошової допомоги при звільненні та допомоги на оздоровлення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що позивачем позов подано після закінчення строків звернення до адміністративного суду, встановлених законом. Зазначив, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Нарахування індексації відбувалося в межах приписів чинного законодавства.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, витягом з наказу начальника Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» від 26.10.2015 №168-ос підтверджується, що з 26.10.2015 позивача зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення.
Згідно з посвідченням від 17.07.2015 серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Архівною відомістю відповідача №323 за період з січня 2016 року до грудня 2016 року підтверджується, що позивачу нараховувалося грошове забезпечення: за військове звання, всього 540,00 грн, посадовий оклад, всього 8  274,19 грн, за вислугу років, всього 881,42 грн, надб. Ос. важ.з., всього 9  695,61 грн, особл. ум.сл., всього 1  241,13 грн, грошова винаг.ЖГ, всього 38  863,14 грн, премія, всього 50  982,90 грн, грошова доп.озд., всього 6  536,10 грн, МД 1294, всього 645,00 грн, компенсація, всього 1  910,05 грн.
Архівною відомістю відповідача №337 за період з січня 2017 року до грудня 2017 року підтверджується, що позивачу нараховувалося грошове забезпечення: за військове звання, всього 572,00 грн, посадовий оклад, всього 7  780,81 грн, за вислугу років, всього 835,28 грн, надб. ос. важ.З., всього 9  188,09 грн, особл. ум.сл., всього 1  167,12 грн, наказ в/ч НОМЕР_1 , всього 500,00 грн, грошова винаг.ЖГ, всього 42  119,15 грн, премія, всього 50  332,53 грн, грошова доп.озд., всього 5  807,25 грн, МД 1294, всього 645,00 грн, компенсація, всього 242,29 грн.
Витягом з наказу начальника Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» від 10.01.2018 №10-ос підтверджується, що позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зазначено, що щорічну основну відпустку за 2018 рік не використав, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2018 рік не отримав, додаткову відпустку за сімейними обставинами зі збереженням грошового забезпечення за 2018 рік не використав. Справи та посаду позивач здав 10.01.2018. Зобов`язано виплатити позивачу:
-          премію за період служби з 01 до 10 січня 2018 року у повному розмірі;
-          щомісячну додаткову грошову винагороду за грудень 2017 року та щомісячну додаткову грошову винагороду за період служби з 01 до 10 січня 2018 року.
03.04.2020 позивач звернувся до відповідача заявою, якою просив:
-          нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 10.01.2018 у сумі 78  911,19 грн;
-          виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки учасникам бойових дій за 2015-2018 роки.
Листом від 19.06.2020 № 10-44 відповідач повідомив, що внесені зміни до п.VI наказу начальника Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» від 10.01.2018 №10-ос, яким позивача звільнено в запас. Відповідно до внесених змін позивачу, як учаснику бойових дій, нарахована та виплачена грошова допомога за невикористану додаткову відпустку. Проведено індексацію грошового забезпечення за період проходження служби в Окремому контрольно-пропускному пункті «Київ». Кошти перераховані на картковий рахунок, відкритий у «Приватбанку».
Не погодившись із розміром отриманого грошового забезпечення позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у даному випадку виплата позивачу індексації грошового забезпечення мала щомісячний характер та враховуючи її особливу правову природу, у відповідача відсутні правові підстави для її неврахування при обрахунку позивачу грошової допомоги на оздоровлення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон № 2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У постанові Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 3 пункту 5 вищенаведеної Постанови було надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
З 01.03.2018 набрала чинність постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з ч.1 ст.10-1 Закону України №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону №2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Позивачу, як учаснику бойових дій, нарахована та виплачена грошова допомога за невикористану додаткову відпустку, що визнано в листі відповідача від 19.06.2020 № 10-44.
Фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, відповідно до ст.23 Закону №2011-XII здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Відповідно до ч.3 ст.15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Постановою № 889 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Тобто, передбачена постановою Кабінету Міністрів України виплата військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди, яка має постійний щомісячний характер, відповідно до положень п.2 ст.9 Закону №2011-XII включається до складу її грошового забезпечення.
При визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 826/4043/16.
Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців також було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 06 лютого 2019 року (справа №522/2738/17) дійшла наступних висновків.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачу протягом його служби за 2016, 2017 роки нарахована та виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода, що підтверджується вказаними вище архівними відомостями. Оскільки грошова допомога на оздоровлення та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки відповідно до ст. 9 Закону №2011-XII обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, тому щомісячна додаткова грошова винагорода мала враховуватися відповідачем до розрахунку вказаних видів грошового забезпечення позивача.
Такий висновок узгоджується з позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, яка зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби. 
Відповідач не довів сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів, що у спірних правовідносинах діяв з дотриманням вимог закону. Тому наявні підстави для визнання протиправною його бездіяльності щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди під час обчислення позивачу грошової допомоги на оздоровлення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки й зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплатити вказані види грошового забезпечення на користь позивача з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за 2016-2017 роки.
Відповідно до абз.2 ч.3 ст.9 Закону №2011-XII грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ч.2 ст.19 Закону № 2017-III).
Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі- Закон №1283-ХІІ) встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
На підставі ч.1 ст.2 Закону №1283-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно зі ст.9 Закону №1283-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. У разі коли дохід, що виплачується одним підприємством, установою, організацією, формується з різних джерел, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частці в загальному доході.
Абзацом першим ст.10 Закону №1283-ХІІ визначено індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи. Доходи від роботи за сумісництвом, на умовах погодинної оплати поза основним місцем роботи індексуються в розмірі, що з урахуванням оплати праці за основним місцем роботи не перевищує прожиткового мінімуму для працездатної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Верховний суд у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №820/3423/18 вирішуючи подібні спірні правовідносини серед іншого зазначив, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Військової частини щодо здійснення розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік без урахування індексації та зобов`язання здійснити перерахунок зазначених виплат з урахуванням індексації є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Правова позиція щодо систематичного та постійного характеру виплати індексації грошового забезпечення наведена також у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №638/9697/17, від 30 грудня 2020 року у справі №359/8843/16-а.
Таким чином, оскільки відсутні належні, достовірні та допустимі докази врахування відповідачем індексації грошового забезпечення під час обчислення та виплати грошової допомоги на оздоровлення і грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, наявні підстави для визнання протиправною його бездіяльності та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплатити грошову допомогу на оздоровлення і грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, у даному випадку виплата позивачу індексації грошового забезпечення мала щомісячний характер та враховуючи її особливу правову природу, у відповідача відсутні правові підстави для її неврахування при обрахунку позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги про недотримання позивачем строку звернення до суду, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1  ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положеннями ч. 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, наголошував на тому, що строк звернення до суду має обчислюватися з моменту припинення військової служби позивача в ОКПП «Київ», тобто з 10.01.2018, коли позивач був звільнений з військової служби та отримав всі належні йому від ОКПП «Київ» виплати. Водночас адміністративний позов позивач подав до суду лише 28.09.2022, тобто після закінчення місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що ч. 5 ст. 122 КАС України встановлено строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Водночас Кодекс  адміністративного судочинства України не містить положень, які регулювали б строк звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду з позовом про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Таким чином для правильного вирішення питання щодо строку звернення до суду належить встановити правову природу виплат, про стягнення яких просить позивач. Зокрема, чи є такі виплати частиною грошового забезпечення,  право на звернення до суду з позовом про стягнення якого не обмежується будь-яким строком.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 05 травня 2022 року у справі № 380/8976/21, індексація заробітної плати - це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Тобто, індексація це не окремий вид доходу, а механізм підвищення заробітної плати у випадках визначених законодавством. Виходячи з цього, очевидним є те, що спір про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати такої індексації, стосується заробітної плати військовослужбовця.
Враховуючи визначену у вказаній постанові Верховного Суду правову природу індексації грошового забезпечення, спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду з цим позовом є ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У свою чергу ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент проведення виплати позивачу 10.01.2018) передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
19.07.2022 набули чинності зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX до статті 233 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до цих змін працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Таким чином, у даній правовій ситуації перебіг строку звернення до суду, установленого названою статтею Кодексу законів про працю України, має обчислюватись з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто з 19.07.2022.
Враховуючи, що адміністративний позов подано 28.09.2022, тобто в межах тримісячного строку, колегія суддів дійшла до висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Окремого контрольно - пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 10.08.2023.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна