ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6864/23 Справа № 185/6869/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі - Драгомерецькій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 квітня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Позивач вказує, що під час шлюбу, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку. Крім того, за час шлюбу подружжя набуло право спільної сумісної власності на рухоме майно: унітаз, холодильник, морозильну камеру, водонагрівачі, телевізори, ліжко, мотоблок, інструменти для автомобіля та велосипеди.
Враховуючи викладене, позивач просив здійснити поділ спільного нерухомого майна подружжя наступним шляхом: визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку за адресою:  АДРЕСА_2 , залишивши у власності відповідачки 1/2 частку вказаного будинку. Розподілити спільне рухоме майно подружжя наступним шляхом: виділити у власність позивачу: водонагрівач (Бойлер) 1 шт. - 4000 гри; телевізор Самсунг 1 шт. - 1500 три; ліжко 1 шт. - 200 грн.; мотоблок - 10 000 грн.; інструменти для автомобіля - 2000 грн.; велосипед 2 шт. - 2000 грн.. Всього на суму 19700 грн.. Виділити у власність ОСОБА_1 :  унітаз новий не монтований - 1500 грн.; холодильник - 10 000 грн.: морозильна камера - 6000 грн.; пральна машина LG - 8000 грн.; водонагрівач (Бойлер) 1 шт. - 4000 грн.; телевізор Самсунг 1 шт. - 1500 грн.; велосипед 2 шт. - 2000 грн.. Всього на суму 33 000 грн..
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 ..Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони на час придбання житлового будинку перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом однією сім`єю та вели спільне господарство. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу рухомого майна, суд виходив з недоведеності позивачем, що вказане у позові спірне майно було придбано і на теперішній час існує та перебуває у володінні відповідача, не надано документальних підтверджень придбання вказаного майна та його існування. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції вірно визначився з приводу рухомого майна. Однак задовольняючи позовні вимоги в частині визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, суд не звернув уваги на той факт, що спірний будинок був придбаний відповідачкою виключно за власні кошти, які вона отримала від продажу власного попереднього будинку. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб.
Встановлено, що 04 червня 2008 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку.
Визнаючи спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що з документів, пояснень сторін по справі та свідків встановлено, що позивач та відповідачка на час придбання житлового будинку перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, однією сім`єю та вели спільне господарство. Проживати однією сім`єю вони почали раніше ніж зареєстрували шлюб, а тому майно, яке вони придбали за цей час є спільним майном подружжя.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Згідно положень ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і кожен з них має право власності на його частину.
При цьому, надаючи оцінку розписці долученої до матеріалів справи, суд вірно звернув увагу на той факт, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу спірного будинку, будинок було придбано 04 червня 2008 року, тоді як розписка про отримання коштів за будинок складена 07.14.2003 року (так зазначено у розписці). 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана розписка жодних обставин, які б вказували на придбання будинку не підтверджує.
При цьому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем, що вказане у позові спірне рухоме майно було придбано і на теперішній час існує та перебуває у володінні відповідачки, як і не надано документальних підтверджень придбання вказаного майна та його існування. 
Доводи апелянта в скарзі про те, що спірний будинок був придбаний відповідачкою виключно за власні кошти, які вона отримала від продажу власного попереднього будинку, - колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на підтвердження вказаного не було надано жодного належного та допустимого доказу. А тому вказані твердження апелянта є лише його припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів того, що спірний будинок був придбаний за власні кошти відповідачки, останньою надано не було.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, а також враховуючи, що відповідачка має інвалідність другої групи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко