ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року	Львів	Справа № 380/14602/22 пров. № А/857/6922/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В., 
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши  в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року (ухвалене у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження суддею Клименко О. М.) в адміністративній справі № 380/14602/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

                                                  В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати йому місячного грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 02 березня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та 35 днів щорічної основної відпустки, грошової допомоги при звільненні без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату йому місячного грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 02 березня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та 35 днів щорічної основної відпустки, грошової допомоги при звільненні з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з 30 січня 2020 року по 02 березня 2020 року здійснював нарахування грошового забезпечення у заниженому розмірі, а саме виплачував посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються, виходячи з місячного грошового забезпечення, беручи за розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Такі дії відповідача він вважає протиправними, оскільки з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в справі № 826/6453/18 пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) набув редакції, яка діяла до 23 лютого 2018 р. Внаслідок цього, на переконання позивача, у нього з 30 січня 2020 р. виникли підстави для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 01 березня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та 35 днів щорічної основної відпустки, грошової допомоги при звільненні без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 01 березня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та 35 днів щорічної основної відпустки, грошової допомоги при звільненні з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильного та неповного встановлення обставин справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2020 № 43 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. Разом з тим, відповідач провів остаточний розрахунок при звільненні з позивачем 17.06.2021, що підтверджується платіжним дорученням № 637 від 16.06.2021. Отже, позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права не пізніше 18.06.2021, а до суду звернувся лише 19.10.2022, обґрунтувань поважності пропуску процесуального строку звернення до суду не зазначив. Тому, на переконання відповідача, позов підлягає залишенню без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту та згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2020 року № 43 виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1  01 березня 2020 року.
У витязі із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2020 року № 43 зазначено, що позивачу до виплати належать, зокрема: грошова компенсація за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік в сумі 16266,60 грн та за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік в сумі 2711,10 грн; грошова компенсація за 84 невикористані доби додаткових відпусток за період з 2015 року по 2020 рік в сумі 45546,48 грн.
Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2020 рік за період з січня 2020 року по березень 2020 року позивачу виплачено:
- посадовий оклад: 4510,00 грн у січні; 4510,00 грн у лютому; 4655,48 грн у березні;
- оклад за військове звання: 1270,00 грн у січні; 1270,00 грн у лютому; 1310,97 грн у березні
- надбавка за вислугу років: 2023,00 грн у січні; 2023,00 грн у лютому; 2088,26 у березні;
- надбавка 50 %, з 01.03.2018 10 %: 6343,84 грн - у січні; 6343,84 грн - у лютому; 6548,48 грн - у березні;
- премія: 2119,70 грн у січні; 2119,70 грн у лютому; 2188,08 у березні;
- індексація грошового забезпечення: 216,51 грн у січні; 216,51 грн у лютому; 223,49 у березні;
- матеріальна допомога на оздоровлення: 16 266,54 грн у березні;
- компенсація за невикористану відпустку: 64 524,18 грн у березні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року в справі № 380/10842/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно з частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно з частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання вказаного рішення суду відповідач 17 червня 2021 року виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 64 090,17 грн, що підтверджується випискою по його картковому рахунку.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати місячного грошового забезпечення за період з 30 січня 2020 року по 02 березня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та 35 днів щорічної основної відпустки, грошової допомоги при звільненні, беручи за розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, звернувся з цим позовом до суду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою, третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704, яка набрала чинності 01.03.2018 та якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704, у яких у вигляді таблиці зазначено відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням залежно від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 до пункту 4 Постанови № 704 внесено зміни, якими встановлено залежність розмірів посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018, та вилучено умову, що такий розрахунок повинен проводиться виходячи із 50% розміру мінімальної зарплати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Проте зміст приміток до Додатків 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 не приведено у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі за № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.

Тому позивач вважає, що з дня набрання законної сили рішенням у цій справі діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.
Тобто, відповідно до редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до внесення змін, та вимог пункту 1 Приміток Додатку 1 і пункту Примітки Додатку 14 до Постанови № 704, розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 29 січня 2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Пунктом 4 Постанови № 704 визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку посадового окладу, що складає розмір прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного року, але не менше 50 % мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року. Відтак, у випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акту, 50% мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум, мінімальна заробітна плата стає розрахунковою величиною для обрахунку посадових окладів.

При цьому колегія суддів зауважує, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774-VІІІ), який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII були чинними як на дату прийняття Постанови № 704, так і станом на 29 січня 2020 року, неконституційними не визнавалися.

Водночас, позивач і не заявляє вимоги про визначення грошового забезпечення з розрахункової величини, як мінімальна заробітна плата.

За таких обставин, з урахуванням положень пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ і п. 4 Постанови КМ України № 704 з 29.01.2020, а саме: з дня набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18, у позивача виникли правові підстави для визначення грошового забезпечення, з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, у зв`язку зі збільшенням суми прожиткового мінімуму, який враховується при визначенні розміру посадового окладу та інших складових, в яких застосовується розмір прожиткового мінімуму.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з 30.01.2020 такої розрахункової величини як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, діяв протиправно, тому є правові підстави щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 30.01.2020 по 01.03.2020 (дата звільнення з військової служби) з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 Постанови № 704 та з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 02 серпня 2022 року в справі № 440/6017/21 та від 12 вересня 2022 року в справі № 500/1813/21, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення даного спору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2020 рік слідує, що у березні 2020 року позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 16 266,54 грн та компенсацію за невикористану відпустку (основну й додаткову) в розмірі 64 524,18 грн.
Також відповідно до виписки із карткового рахунку позивача на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі № 380/10842/20 відповідач виплатив йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 64090,17 грн.
Водночас, враховуючи те, що розрахунковою величиною посадового окладу та окладу за військовим званням був розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 р., позивач отримав зазначені виплати у меншому розмірі.
Тобто, підлягають перерахунку й виплачені позивачу суми одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні відпустки (основної та додаткової як учаснику бойових дій), грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, оскільки при їх обрахунку використано посадовий оклад та оклад за військовим званням не в тому розмірі, який визначений чинним законодавством.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, то такі колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Частиною 1 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого згаданим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 2 згаданої статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи згаданим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення згаданим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 згаданого Кодексу.

Так, строки звернення до суду у трудових спорах встановлюються статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до частини 2 вказаної статті із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Водночас, статтею 233 КЗпП України передбачена можливість у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, поновлення вказаних строків, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

З матеріалів позовної заяви видно, що позивач оскаржує дії відповідача щодо неправильного нарахування та виплати грошового забезпечення у 2020 році.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 02.03.2020, проте остаточний розрахунок при звільненні відповідач провів з позивачем лише 17.06.2021.
Позивач звернувся до суду 19.10.2022 із вимогами про проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення, що здійснені йому у 2020 році до звільнення з військової служби.

Проте, як визначено пунктом 1 глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.
На час звернення позивача із цим позовом до суду постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 № 928 дію вказаного карантину продовжено до 31.12.2022.
За вказаного, строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає.

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року в адміністративній справі № 380/14602/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин