Ухвала 
21 липня 2023 року
місто Київ
справа № 686/6038/23
провадження № 61-10760ск23
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2023 року у справі за позовом Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання приміщень та комунальні послуги,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року Національна академія Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (далі - Національна академія) звернулася до суду з позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за утримання приміщення та комунальні послуги у розмірі 23 695,55 грн, з яких 6 641,34 грн - заборгованість за утримання приміщень, 17 054,21 грн - комунальні послуги.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2023 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Національної академії заборгованість за надані комунальні послуги та послуги з утримання приміщень та прибудинкових територій у розмірі 23 695,55 грн, з яких 6 641,34 грн - заборгованість за утримання приміщень, 17 054,21 грн - комунальні послуги. Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Національної академії заборгованість за надані комунальні послуги та послуги з утримання приміщень та прибудинкових територій за період з травня 2021 року до вересня 2021 року та з серпня 2022 року до лютого 2023 року у розмірі 12 555,26 грн.
Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані комунальні послуги та послуги з утримання приміщень та прибудинкових територій за період з жовтня 2021 року до липня 2022 року у розмірі 13 388,02 грн, закрито, оскільки рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2023 року у справі № 686/17738/22, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Національної академії до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг за період з жовтня 2021 року до 26 липня 2022 року у розмірі 13 388,02 грн, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Здійснено розподіл судових витрат.
Стислий виклад позиції заявника
14 липня 2023 року Національна академія засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційного скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2023 року, просить зазначене судове рішення скасувати, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 квітня 2023 року залишити в силі.
Отже, Національна академія оскаржує рішення суду апеляційної інстанції повністю, як в частині задоволення позову, так і щодо закриття провадження у справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
При визначенні справ із подібними правовідносинами підлягають врахуванню предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Особа, яка подала касаційну скаргу, має враховувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі має бути зазначено певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.
Оцінка визначених заявником підстав касаційного оскарження судового рішення у цій справі
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме:
неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 462/4152/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів (пункт 1 частини четвертої статті 411 ЦПК України).
Аналізуючи питання подібності правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 26, 31, 32 постанови) звернула увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Основним із зазначених критеріїв є змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників), два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а далі порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій, а в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, порівнювати суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) та об`єкти спорів). 
У справі № 462/4152/16-ц, на яку посилається заявник, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав наявності в провадженні суду справи між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав, та передаючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, дійшов висновку, що суд передчасно та помилково послався на наявність в провадженні суду тотожної справи № 462/3896/16ц, оскільки зазначена справа станом на момент постановлення оскаржуваної ухвали в провадженні суду не перебувала та по суті не вирішувалася, оскільки ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року було відмовлено у відкритті провадження у справі також з підстав наявності в провадженні суду іншої тотожної справи № 462/3154/16ц, у зв`язку з чим неможливо встановити перебування якої саме тотожної справи в провадженні суду стало підставою для відмови у відкритті провадження у даній справі та чи дійсно у суду першої інстанції були відсутні підстави для відкриття провадження.
Водночас у справі № 686/6038/23, рішення у якій оскаржується Національною академію, встановлені інші фактичні обставини, а саме суд апеляційної інстанції встановив наявність судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду справи по суті, у тотожній справі про той самий предмет і з тих самих підстав, що вже заявлялись позивачем та були вирішені судом, а саме період заборгованості, який був предметом розгляду судом в іншій тотожній справі, - за період з жовтня 2021 року до липня 2022 року (включно) у розмірі 13 388,02 грн.
Отже, висновок Верховного Суду у справі № 462/4152/16-ц викладено у правовідносинах за інших фактичних обставин, тому не є правозастосовчим у справі № 686/6038/23.
Також заявник посилається на недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів. 
Проте за правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Отже, обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є зазначення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, проте у поданій заявником касаційній скарзі такі підстави не наведено (не підтверджено).
Інших підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, яке оскаржується заявником повністю, у касаційній скарзі не наведено та не обґрунтовано.
Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Висновок
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню.
Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2023 року у справі за позовом Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання приміщень та комунальні послуги вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                            В. В. Яремко