Ухвала
іменем України 
19 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 947/6702/22
провадження № 51-4843 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 травня 2023 року щодо нього,
встановив:
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Подільськ Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 286, частиною 1 статті 135 Кримінального кодексу України (далі - КК), із застосуванням статті 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 . 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 матеріальну шкоду                   в розмірі 7760,62 грн та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.
Постановлено частково задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 . 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 51 492 грн та моральну шкоду в розмірі 1000 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
Так, 04 листопада 2021 року близько 17:25 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «OPEL ASTRA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , грубо порушуючи пункти 1.5.; 1.7.; 2.3. (б); 12.4.; 12.9. (б); 18.1. «Правил дорожнього руху» (далі - ПДР), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаком 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1 (зебра), а також знаками 3.29 (обмеження максимальної швидкості 40 км/год) та 1.33 (Діти), перед перехрестям з вулицею Геранієва, рухався зі швидкістю близько 60 км/год, чим перевищив дозволену швидкість руху на зазначеній ділянці проїзної частини та не був вкрай уважним, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не відреагував на її зміну у вигляді появи на нерегульованому пішохідному переході двох пішоходів, не вжив своєчасно заходів до зниження швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, не дав дорогу пішоходам ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які перетинали проїзну частину по вказаному переходу зліва направо відносно руху вказаного автомобіля «OPEL ASTRA», продовжив рух, виїхав на пішохідний перехід, де у межах дорожньої розмітки «зебра» вчинив наїзд на пішоходів.
Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог ПДР знаходяться у прямому      причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті пішохода  ОСОБА_7 та завданні тілесних ушкоджень середньої тяжкості пішоходу ОСОБА_5 .
Крім того, 04 листопада 2021 року приблизно о 17:25 ОСОБА_4 не зупинив керований ним автомобіль, навмисно не залишився на місці події, заходів для надання медичної допомоги потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не вжив, швидку медичну допомогу для надання первинної допомоги потерпілим не викликав, в органи поліції про дорожньо-транспортний випадок не повідомив, прізвища й адреси очевидців події не записав, заходів до забезпечення схоронності слідів події не прийняв, а зник з місця пригоди, чим залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перебувала на проїзній частині та яку він своїми діями поставив в небезпечний для життя стан, зокрема, вона була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча повинен та мав змогу надати допомогу.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, авирок Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_4 - без зміни.
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд зазначених судових рішень у касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
14 вересня 2023 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга, зі змісту якої вбачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо нього. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
Обґрунтовує тим, що він не був уважним, не звернув увагу на нерегульований пішохідний перехід, поспішав, обігнав мікроавтобус, який зупинився, оскільки вважав, що цей транспортний засіб зробив зупинку для пасажирів, а виявилося, що пропускав пішоходів. Зазначає про те, що за 27 років свого життя в нього не було жодного правопорушення та приводів до правоохоронних органів. Також, посилається на те, що у нього хвора мати, а батько допомагає йому з навчанням в комп`ютерній академії «Крок». При цьому, засуджений вказує на те, що він не знав, які наслідки наїзду на пішоходів, але розумів, що трапилось страшне, розгубився і злякався.
Стверджує про те, що визнання ним вини в повному обсязі не є спробою уникнути покарання, оскільки він жодного разу не виправдовувався та був щирим коли просив вибачення у матері загиблої потерпілої.
Разом з тим, засуджений звертає увагу на те, що більш суворе покарання, ніж це передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинений злочин може бути призначене як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків згідно положень статей 70, 71 КК. При цьому, вказує на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що він раніше судимий, неодноразово притягувався до відповідальності за порушення громадського порядку, негативно характеризується за місцем навчання та проживання, знаходиться на обліку в наркологічній лікарській установі.
З огляду на зазначене, вважає, що призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років є недоцільним та несправедливим, а у судах першої та апеляційної інстанцій було достатньо підстав для застосування щодо нього положень статті 69 КК. 
Крім того, зазначає про те, що він молода, здорова людина, яка вчинила кримінальне правопорушення вперше, з необережності, визнав свою вину, щиро кається, бажає відшкодувати потерпілим матеріальну та моральну шкоду, прагне вступити до лав ЗСУ.
Враховуючи наведене, просить змінити оскаржувані щодо нього судові рішення та призначити йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 286, частиною 1 статті 135 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Доводи засудженого про невідповідність призначеного йому покарання внаслідок суворості та можливості призначення менш суворого покарання є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, характер кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, яке пов`язано зі злочинами проти безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідки кримінальних правопорушень, характер винних дій обвинуваченого, а також те, що вказане потягло за собою незворотні наслідки у виді смерті потерпілої ОСОБА_7 , та отримання потерпілим ОСОБА_5 тілесних ушкоджень середньої тяжкості і на теперішній час останній є особою з інвалідністю 3 групи. Також, суд зважив на те, що наїзд на потерпілих відбувся на пішохідному переході, а також врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, яка виразилась у демонстрації крайньої байдужості до життя травмованих людей, про що свідчить залишення ним місця ДТП, дані про його особу, який раніше не судимий, не працює, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, поведінку ОСОБА_4 після вчинення злочину, який залишив потерпілих в безпорадному стані, та думку потерпілих, які просили призначити засудженому найсуворіше покарання у вигляді позбавлення волі.
 
При цьому, районний суд відніс визнання вини до обставин, що пом`якшують засудженому покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
Крім того, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував відсутність щирого каяття у засудженого та жалю щодо вчиненого, так як в судовому засіданні останній визнав вину у вчиненому, але висловив думку, що він може попросити вибачення у потерпілих, однак це їм не допоможе, що, як вважав суд першої інстанції, є свідченням відсутності у нього каяття за вчинені протиправні дії, оскільки ознакою каяття є не тільки сам по собі факт визнання вини у скоєному, а й критичне ставлення до своїх дій та бажання виправити наслідки, в тому числі шляхом відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.
Отже, суд першої інстанції, врахувавши фактичні обставини кримінального провадження, характер вчинених кримінальних правопорушень та ступінь їх тяжкості, не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, відхилив доводи апеляційної скарги засудженого щодо наявності щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання.
 
Зокрема, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні акцентував увагу на тому, що саме по собі визнання ОСОБА_4 своєї провини не вказує на те, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Так, під час апеляційного розгляду судом встановлено, що ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненому за обставин, встановлених судом першої інстанції, проте, хоча і висловлював жаль з цього приводу, однак жодних дій, крім вибачення, відносно потерпілої не чинив.
За таких обставин, апеляційний суд вважав, що щире каяття ОСОБА_4 носить лише формальний характер та має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинені кримінальні правопорушення, а тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.
Крім того, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні акцентував увагу на тому, що ОСОБА_4 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення 04 листопада 2021 року, однак на момент розгляду апеляційної скарги ним не вживались заходи щодо відшкодування матеріальних збитків або моральної шкоди.
При цьому, апеляційний суд зважив на те, що від дій засудженого втратила життя неповнолітня особа, тоді як життя - є найвищою соціальною цінністю і безцінне вже само по собі.
Водночас, суд апеляційної інстанції врахував думку потерпілої, яка втратила дитину,  а також те, що інший потерпілий внаслідок дій ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, які призвели до інвалідності.
З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачав підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання, в тому числі, із застосуванням до нього положень статей 69, 75 КК.
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанції у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки під час призначення засудженому покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається засуджений у своїй касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Водночас переконливих доводів, які би спростовували висновки суду в частині призначеного покарання, а також свідчили про можливість призначення засудженому більш м`якого покарання, у касаційній скарзі не наведено.
Між тим, посилання засудженого на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що він раніше судимий, неодноразово притягувався до відповідальності за порушення громадського порядку, негативно характеризується за місцем навчання та проживання, знаходиться на обліку в наркологічній лікарській установі, не спростовує настання наслідків, вчинених ним, протиправних діянь та не знижує ступінь тяжкості кримінальних правопорушень.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Що стосується посилань засудженого на те, що у судах першої та апеляційної інстанцій було достатньо підстав для застосування щодо нього положень статті 69 КК, то судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, а також порушень вимог статей 65, 69 КК судами попередніх інстанцій.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, її висновки про залишення апеляційної скарги засудженого без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
 
Таким чином, з касаційної скарги засудженого та наданих до неї копій судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 травня 2023 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                      ОСОБА_3