КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №755/3476/19                                                            Головуючий у І інстанції - Чех Н.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/7749/2023                 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
06 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання    Линок В.О.    
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіз Огли про визнання дій протиправними, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною дію АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», та державного реєстратора Алієва Гусейна Азіз Огли про протиправне позбавлення її права власності, яка була здійснена 13 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 28945221; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44074520 від                      15 листопада 2018 року про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1695388880000), яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №8498, а також  скасувати рішення державного реєстратора Алієва Гусейна Азіз Огли індексний номер: 44074520 від  15 листопада 2018 року про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 грудня 2006 року між нею та АКБСР «Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний договір №39.29-50/292і, згідно умов якого вона передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2006 року.
Договір іпотеки укладено з метою забезпечення виконання усіх її грошових зобов`язань за укладеним з банком Договором кредиту №39.29-530к від 14 грудня 2006 року.
Посилалася на те, що 13 листопада 2018 року державним реєстратором Алієвим Гусейн Азіз огли КП «Світоч» було здійснено протиправну дію - прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44074520 від 15 листопада 2018 року, підстава виникнення прав власності - іпотечний договір серія та номер 39.29-50/292і від 14 грудня 2006 року, видавник АБК «Укрсоцбанк», повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер 13-39-29-50/530к від 07 березня 2018 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк». 
Дії державного реєстратора та ПАТ «Укрсоцбанк» уважала незаконними, оскільки погодження розміру заборгованості за кредитним договором та визначення розміру боргу нею (позивачем) не відбулось, жодних письмових вимог від банку вона не отримувала, як і не давала згоди на переоформлення її майна в період дії мораторію. При цьому, не було враховано її пріоритетне право самостійно викупити предмет іпотеки. 
На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.
У червні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося з позовом, в якому просило примусово виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ; зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 в примусовому порядку громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідачів звільнити житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 від особистих речей; стягнути витрати по сплаті судового збору.
Позов мотивовано тим, що 14 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір №39.29-50/292і, згідно якого остання передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на квартиру  АДРЕСА_1 . 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з                   13 листопада 2018 року АТ «Укрсоцбанк» є власником квартири АДРЕСА_1 . 
Відповідачі втратили право власності на вказану квартиру та право на користування нею. 
Банк звертався до зареєстрованих у спірній квартирі відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогою звільнити житлове приміщення, проте вони і надалі продовжують нею користуватись та відмовляються добровільно виселятися.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Сенс-Банк», державного реєстратора Алієва Гусейн Азіз Огли Комунальне підприємство «Світоч» про визнання дій протиправними, скасування рішення державного реєстратора по реєстрацію права власності - залишено без задоволення.
Позовну заяву АТ «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку - задоволено частково.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити житлове приміщення, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , від особистих речей.
Знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
В частині позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - відмовлено.
Зупинено виконання рішення суду в частині задоволених позовних вимог                          АТ «Сенс-Банк» на час дії Закону України №2120-ІХ від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс-Банк» судові витрати у розмірі 2 881,50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс-Банк» судові витрати у розмірі 2 881,50 грн. 
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року, знято арешт з квартири АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з указаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі та залишення без задоволення позовних вимог                АТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Сенс-Банк).
У мотивування вимог скарги зазначає, що позивачем обрано правильний спосіб захисту своїх прав, оскільки у позовній заяві заявлено позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора, що відповідає вимогам закону та судовій практиці.
Зауважує, що наявні всі підстави для задоволення її позову, оскільки нерухоме майно, загальна площа якого не перевищує 140 кв.м, є предметом іпотеки та забезпечує виконання зобов`язання з повернення споживчого кредиту, використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та членів її сім`ї. При цьому у позивача відсутнє інше нерухоме майно.
Уважає, що спірна реєстрації права власності на предмет іпотеки підпадає під обмеження, установлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому суд першої інстанції мав усі докази для того, щоб застосувати дану норму закону.
Наголошує на тому, що вона не отримувала повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, про що свідчить також наявне у матеріалах справи повідомлення, згідно відмітки на якому лист не вручено. Окрім того, оцінка іпотечного майна не здійснювалась.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки. Викладене свідчить про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту права.
Задовольняючи частково вимоги позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», суд першої інстанції встановив, що кватира АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_1 за рахунок отриманих кредитних коштів. 
Спірна квартира належить АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого являється АТ «Сенс Банк», на праві приватної власності.
04 червня 2019 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 АТ «Укрсоцбанк» було надіслано вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку, проте вказана вимога була залишена без задоволення.
Враховуючи установлені обставини, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги банку.
В частині вимоги про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 відмовив, оскільки остання за спірною адресою не зареєстрована.
Проте, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 14 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №39.29-50/530к, згідно якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 83 300 доларів США. Кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
14 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір №39.29-50/292і, за умовами якого остання передала у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №39.29-530к від 14 грудня 2006 року, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , - квартиру  АДРЕСА_1 . Право власності підтверджено Договором купівлі-продажу від 14 грудня 2006 року.
Статтею 4 Іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в один із способів: на підставі рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій собі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотоекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
14 березня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» надіслав на адресу ОСОБА_1 повідомлення з вимогою сплатити борг за Кредитним договором та повідомив, що у випадку невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку, банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Державним реєстратором КП «Світоч» м. Києва Алієвим Г.А. огли винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44074520 від 15 листопада 2018 року, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», дата державної реєстрації 13 листопада 2018 року, номер запису про право власності 28945221.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що дії державного реєстратора та ПАТ «Укрсоцбанк» є незаконними, оскільки погодження розміру заборгованості за кредитним договором та визначення розміру боргу нею (позивачем) не відбулось, жодних письмових вимог від банку вона не отримувала, як і не давала згоди на переоформлення її майна в період дії мораторію. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом
За змістом статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), закріплене в статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно частини третьої статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з частин першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Разом з тим, на момент реалізації банком  права на звернення стягнення на предмет іпотеки діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, обмеження встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Як  убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті і використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 та членів її сім`ї.
Згідно Довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 на праві власності окрім спірної квартири жодного нерухомого майна не належить.
Під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції                                     АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», не надано жодних доказів на підтвердження того, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у власності ОСОБА_1 було наявне інше житлове майно.
Окрім того, площа квартири АДРЕСА_1 не перевищує 140 кв.м.
Виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів доходить висновку про порушення при зверненні стягнення на предмет іпотеки обмежень, установлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Колегія суддів враховує, що оспорюючи дії державного реєстратора щодо предмету іпотеки ОСОБА_1 посилалася на те, що не отримувала повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).
Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до пункту 61 Порядку (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Відтак, цим Порядком визначений вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №521/18393/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17, від 24 квітня 2019 року у справі №638/20000/16-ц, іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію.
Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року було задоволено клопотання сторони позивача про витребування документів, на підставі яких була проведена реєстрація права власності на вищевказану квартиру.
Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою виникнення права власності стали наступні документи: Іпотечний договір, серія та номер: 39.29-50/292і, виданий 14 грудня 2006 року, видавник: АКБ «Укрсоцбанк»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер: 13-39-29-50/530к, виданий                  07 березня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; доказ поштового відправлення повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 17 вересня 2018 року, видавник: ТОВ «Темапол»; довіреність, серія та номер: 1802, виданий 21 серпня 2018 року, видавник: ПН КМНО Саваріна О.С.; договір кредиту, серія та номер: 39.29-50/530к, виданий 14 грудня 2006 року, видавник: АКБ «Укрсоцбанк».
Разом з тим, з доказу поштового відправлення повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням убачається, що поштове відправлення не було вручено адресату - ОСОБА_1 .
Окрім того, до вказаного поштового відправлення не долучено опису вкладення.
При зверненні стягнення на предмет іпотеки АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», не доведено дотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.
ОСОБА_1 заперечує отримання такого повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк».
Таким чином, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, передана банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США, використовується позивачем як місце постійного проживання її та членів її сім`ї, загальна площа квартири становить 42,7 м2, а тому на неї не можливо звернути стягнення у відповідності до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк».
При цьому, при зверненні стягнення на вказану квартиру у позасудовому порядку ПАТ «Укрсоцбанк» не дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення повідомлення.
За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині наявності підстав для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .
Вимога про визнання протиправною дії АТ «Укрсоцбанк» та державного реєстратора про протиправне позбавлення права власності задоволенню не підлягає, оскільки під час розгляду справи судом установлено порушення при здійсненні звернення стягнення на предмет іпотеки та відновлено і захищено право позивача шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.
Щодо обраного позивачем способу захисту.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання дій протиправними, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.
Ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19 правильним способом захисту є вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 обрала належний та ефективний спосіб захисту шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції при вирішенні даної справи належним чином не встановив правовідносини, які виникли між сторонами, не з`ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, залишив поза увагою доводи позивача щодо порушення банком та державним реєстратором вимог закону при зверненні стягнення на майно позивача в позасудовому порядку, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту права, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення.
Враховуючи висновок колегії суддів про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 , позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.
Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову                   ОСОБА_1 частково та про залишення без задоволення позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк». 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, з АТ «Сенс-Банк» та державного реєстратора Алієва Гусейн Азіз Огли на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього по 1 921 грн з кожного.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіз Огли про визнання дій протиправними, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності - задовольнити частково.
Скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіз Огли індексий номер: 44074520 від 15 листопада 2018 року про реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ: 00039019) на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1695388880000).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіз Огли на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього по                 1 921 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                                 Я.С. Мельник