Справа № 462/3463/18                                Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/949/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 лютого 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2018 року ОСОБА_5 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Четверта Львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання заповіту недійсним.
В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що 18 січня 2018 року її колишній чоловік, ОСОБА_6 , склав заповіт на користь брата, ОСОБА_1 , незважаючи на те, що у нього є дочка ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем першої черги за законом, після смерті батька. Спеціалістом ТОВ «Львівський центр науково-технічних та незалежних експертно-криміналістичних досліджень» зроблено висновок про те, що виконавцем підпису, який послужив оригіналом для його відображення в електрографічній копії заповіту від імені ОСОБА_6 , бланк №НВІ 636416 від 18.01.2017 року, у графі «підпис» та зразках підпису ОСОБА_6 , є різні особи. Зазначає, що її колишній чоловік мав хронічні захворювання з приводу яких неодноразово був госпіталізований з метою отримання стаціонарного лікування, а відтак, на думку позивачки, заповіт складений ОСОБА_6 , є недійсним у зв`язку з тим, що його стан здоров`я на момент підписання заповіту погіршувався, він страждав низкою захворювань: дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, недостатність мітрального і трикуспідального клапанів, виражена легенева гіпертензія, лівобічний гідроторакс, хорнічна серцева недостатність ІІ Б ст. із зниженою систолічною функцією лівого шлуночка, хронічний гепатит змішаної етіології (токсично-аліментарного та кардіального генезів) з мінімальною активністю, хронічна лімфоїдна лейкемія. Звертає увагу на те, що 09.06.2016 року ОСОБА_6 було встановлено першу «А» групу інвалідності безтерміново та відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №1126 від 09.06.2016 року, укладеною Міжрайонною спеціалізованю кардіологічною МСЕК №2, він потребував постійного стороннього догляду. Вважає, що вищевказані хвороби, якими страждав ОСОБА_6 , могли вплинути на рівень його свідомості у момент підписання заповіту, оскільки не можна виключати негативний вплив лікарських препаратів, які були йому призначені, він був у пригніченому стані та на момент укладення заповіту був безвольним і байдужим до життя, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
З наведених підстав просить визнати недійсним заповіт (бланк «НВІ 636416) від 18 січня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрованим в реєстрі за №1-21 від 18 січня 2017 року, від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 .
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , посвідчений 18 січня 2017 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрований у реєстрі за №1-21 - недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 705,00 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_6 в момент вчинення (складання) заповіту 18.01.2017 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не звернув уваги ні на показання свідків, ні на суперечності висновку експертизи та медичної документації, на підставі якої він був складений. Зазначає, що лише в історії хвороби ОСОБА_6 . Львівського геріатричного пансіонату є запис лікаря про депресивний синдром ОСОБА_6 , а висновок про те, що ОСОБА_6 при складанні заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, експерт робить лише на підставі єдиного запису лікаря-психіатра від 15 липня 2016 року про наявність депресивного синдрому. Стверджує, що ні медична карта стаціонарного хворого №4266 (період лікування з 31.03.2016 року по 07.04.2016 року), ні медична карта стаціонарного хворого №7671 (період лікування з 10.06.2016 року по 01.07.2016 року), ні медико-експертна справа ОСОБА_6 , не містять записів про звернення до лікаря-психіатра та відповідно діагнозів чи висновків щодо проявів психічного розладу ОСОБА_6 . Звертає увагу на те, що з історії хвороби ОСОБА_6 , 17.02.2017 року, тобто майже через місяць після складання ним заповіту, лікарем-психіатром Антонюк Р.С. зроблено запис про те, що ОСОБА_6 є психічно здоровий. Крім того, допитаний в судовому засіданні доктор медичних наук, заслужений лікар України, професор ОСОБА_7 вказав, що бачив ОСОБА_6 востаннє за місяць до його смерті, в лютому 2017 року і в нього не було сумнівів щодо його задовільного психічного стану. Апелянт зазначає, що з моменту складання заповіту і до дня своєї смерті ОСОБА_6 жодних дій щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивачки не вчиняв, що свідчить про те, що під час складання заповіту 18 січня 2017 року його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Вважає, що експертне дослідженні медичної документації ОСОБА_6 свідчить про вибірковість підходу експерта до аналізу вихідних даних, що були надані йому для дослідження, а відтак висновок судового психіатричної експертизи №08/К від 04 квітня 2020 року не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження тих обставин, на які позивач покликається у позовній заяві, як на підставу своїх вимог. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи оспорюваний заповіт недійсним, суд першої інстанції дав оцінку поясненням допитаних судом свідків, взяв до уваги медичну документацію ОСОБА_6 , висновок посмертної судово - психіатричної експертизи, згідно з яким на момент складання заповіту 18.01.2017 ОСОБА_6 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого на момент складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак дійшов висновку, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За приписами ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо дійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Позовні вимоги про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 та посвідченого 18.01.2017 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., позивачка, з врахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовувала  тим, що оспорюваний заповіт складений  ОСОБА_6  в стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не мігними керувати.
Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення такого стану на день складання заповіту суд призначає судову психіатричну експертизу.
У пункті 16 постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується на обов`язок суду відповідно до ст. 105 ЦПК України призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін для визначення наявності такого стану на момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. 
З цього приводу Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі №372/1862/17 вказав, що законодавством встановлено імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Вимоги про визнання заповіту недійсним з цієї підстави вирішуються з урахуванням як висновку судової психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують або спростовують доводи позивача про те, що в момент його вчинення особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У постанові КЦС ВС від 17.09.2002 року у справі №438/591/17 Верховний Суд зазначив, що «висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку у сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях».
Як встановлено судом, ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 18.01.2017 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрований в реєстрі за №1-21, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів своєму брату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З метою об`єктивного розгляду справи та для з`ясування обставин справи, 12.12.2019 судом першої інстанції призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №08/К від 04.04.2020, ОСОБА_6 в останній рік життя хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну. Такий психічний стан був кваліфікований лікарем психіаторм, як депресивний синдром. Відповідно до діагностичних критеріїв, стандартів Міжнародної кваліфікації хворіб вищевказані симптоми відповідають проявам тяжкого психічного розладу, а саме - органічного афективного розладу настрою, вираженого депресивного стану, що позбавляло ОСОБА_6 адекватно сприймати навколишні події та критично оцінювати свій стан та поведінку. ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_8 , який висновок судово-психіатричного експерта № 08/К підтримав, зазначивши, що висновок є обгрунтованим та повним. Ствердив, що ОСОБА_6 на момент укладення заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такий стан підтверджено наявною в матеріалах справи та дослідженою під час проведення експертизи медичною документацією. Зазначив, що у ОСОБА_6 був важкий стан здоров`я, на фоні якого завжди виникають певні афективні розлади емоцій, при цьому виникає депресія, це і є емоційний розлад. Також у ОСОБА_6 були органічні ураження головного мозку, що підтверджується записами невропатолога, а саме: ослабленість конвергенції, розлади статики, координації рухів та ходи. Вказано, що потребує постійної сторонньої допомоги. Встановлений діагноз дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, неправильної форми, недостатність… (нерозбірливо) виражена легенева гіпертензія, ХСН із зниженою систолічною функцією,… (нерозбірливо), двобічний гідроторакс. Хронічний гепатит. Хронічна лімфоїдна лейкемія. Окрім цього, згідно історії хвороби, виданої Львівським геріатричним пансіонатом, 26.08.2016 у ОСОБА_6 відмічено скарги на загальну слабкість, родратованість, поганий сон, що свідчить про продовження розвитку хвороби. Його соматичний стан не покращувався, а тільки погіршувався. Прогресування соматичного стану не покращувало його психічного стану. Препарат міртазепін, для того, щоб стабілізувати його, необхідно приймати не менше ніж пів року. Також повідомив, що будь-який депресивний стан підлягає лікуванню, тому що такі розлади приводять до важких наслідків. Якщо такі препарати приймати тривалий час, відбувається стабілізація психічного стану. У нього спочатку виникло важке соматичне захворювання, яке не покращувало його соматичний стан, а зберігало такий. Цей препарат повинен був вирівняти його настрій, однак, не зважаючи на те, що цей препарат ним приймався, його соматичний стан не покращувався, а погіршувався, відповідно психічний стан покращуватися не міг. Відповідаючи на запитання, чи могли впливати на розвиток депресії, депресивного стану у відповідача, встановлені діагнози, ствердно відповів, що так. Підтвердив, що депресивний синдром - це сукупність симптомів. Звернув увагу на те, що беручи до уваги записи в медичній документації хронічний стан можна вважати з березня 2016 року, адже стан здоров`я погіршувався та із записів вбачається, що пацієнт був у важкому стані.
Колегія суддів погоджується з судом першої про те, що вищезгаданий висновок посмертної судово-психіатричної експертизи є обгрунтований, чіткий та однозначний, такий не містить суперечливих висновків і дає ствердні, повні відповіді на питання, поставлені судом перед експертами, з посиланням на досліджену експертами медичну документацію.
Судом першої інстанції також було досліджено письмові докази, зокрема медичну документацію, яка містить записи про необхідність ОСОБА_6 в постійній сторонній допомозі.
Суд першої інстанції дав оцінку медичній документації, з якої вбачається, що окрім важкої патології з боку серцево-судинної системи, зазначено і патологію печінки, яка призвела до розвитку церозу, також встановлено діагноз: лімфоїдна лейкемія - рак білих кров`яних клітин, що свідчить про важкий стан здоров`я ОСОБА_6 , стан загострення захворювань, виявлення інших важких захворювань, що свідчить про відсутність покращення стану його здоров`я.
Висновком про умови та характер праці, який зазначений у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 918699 від 09.06.2016 року (т.1 а.с.226), передбачено, що ОСОБА_6 потребує постійної сторонньої допомоги, що свідчить про нездатність до самообслуговування. Із цієї ж довідки вбачається, що ОСОБА_6 встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново. Таку групу інвалідності встановлюють особам з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб (фактично нездатні до самообслуговування).
За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що медичною документацією безспірно підтверджується, що загальний стан здоров`я ОСОБА_6 не покращувався, а навпаки погіршувався, а загострення хвороби, виявлення у ОСОБА_6 інших важких захворювань, погіршення стану здоров`я, не могли призвести до покращення його психічного стану. 
Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт покликається на те, що ОСОБА_6 був психічно здоровим, в медичній документації, окрім 15.07.2016 року, відсутні записи про те, що у ОСОБА_6 було психічне захворювання. 
З приводу цих доводів апелянта колегія суддів зазначає, що в частині 1 статті 225 ЦК України зазначається про дієздатну особу, тобто особу, яка у звичайних для себе ситуаціях поводиться адекватно, тобто, усвідомлено і виважено, і як наслідок, така особа не є обмеженою у дієздатності, і вчинення правочину особою мало місце в момент, коли вона не давала звіт своїм діям, не усвідомлювала їх значення, що свідчить про відсутність її справжнього волевиявлення. 
Тобто, стан, в якому опинилася особа, тимчасово позбавив її можливості усвідомлено виражати свою волю, такий стан особи характерний тим, що воля особи в таких випадках відсутня, оскільки вона явно неадекватна тій волі, яку мала б ця особа у звичайному своєму стані.
Не спростовують висновків суду доводи апелянта про те, що після складання заповіту лікар - психіатр Антонюк Р.С. оглядала хворого ОСОБА_6 , після чого зробила запис, що ОСОБА_6 є психічно здоровий, оскільки задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що ОСОБА_6 є психічно здоровим, однак саме в момент складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ним, тобто, висновки суду не ґрунтується на тому, що ОСОБА_6 був психічно нездоровим, мав прояви психічного розладу чи був психічно хворим.
Висновки експертів ґрунтуються, окрім іншого, на записі лікаря-психіатра від 15.07.2016 року про наявність депресивного синдрому, і як наслідок нерозуміння значення вчинених дій та відсутність можливості керувати ними. 
Не спростовують висновків доводи апелянта про те, що ОСОБА_6 не вживав препарат «міртезапін», який йому рекомендував приймати лікар-психіатр, оскільки такі доводи апелянта є лише його припущеннями. 
Тобто, висновки суду ґрунтуються не на тому, що у ОСОБА_6 були розлади психіки, що він страждав психічним захворюванням, а підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним є саме те, що ОСОБА_6 , будучи психічно здоровим, саме в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінив покликання відповідача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим та неповним, таким, що не відповідає медичній документації.
Щодо медичної документації, записи у якій, на думку апелянта, не були враховані при проведенні експертами посмертної судово - психіатричної експертизи та наданні висновку, слід зазначити, що згідно медичної карти стаціонарного хворого №4266 ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні 5 міської комунальної клінічної лікарні м. Львова з 31.03.2016 року до 07.04.2016 року, згідно медичної карти стаціонарного хворого №1714/518 ОСОБА_6 перебував на обстеженні та лікуванні у 1 кардіологічному відділенні Львівського обласного клінічного лікувально-діагностичного кардіологічного центру з 07.04.2016 року до 26.04.2016 року, згідно медичної карти стаціонарного хворого №7671 ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні 5 міської комунальної клінічної лікарні м. Львова з 10.06.2016 року до 01.07.2016 року, тобто, період перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні був незначним, і протягом нетривалого періоду лікування симптоми депресивного синдрому могли не проявитися саме в цей період часу.
Саме з представленої медичної документації експерти встановили, що ОСОБА_6  в останній рік життя хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, беземісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та забруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушенням сну. Такий психічний стан був кваліфікований лікарем психіатром, як депресивний синдром.
Тобто, депресивний синдром ОСОБА_6 був викликаний його переживаннями з приводу важкого серцево-судинного захворювання, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, з приводу погіршення стану його здоров`я, що, на думку колегії суддів, не могло призвести до поліпшення його психічного стану.
Крім цього, в подальшому у ОСОБА_6 під час перебування у Львівському геріатричному пансіонаті було діагностовано і інші важкі захворювання, що, на думку колегії суддів, також не могло призвести до поліпшення його психічного стану.
Вважаючи висновок судово-психіатричного експерта №08/К від 04.04.2020 необгрунтованим, необ`єктивним, ОСОБА_1 в суді першої інстанції не наполягав на призначенні повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.
Крім цього, подавши апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, і як пояснив в суді апеляційної інстанції таке клопотання не заявляв через відсутність коштів для її оплати.
В день судового засідання, 31 липня 2023 року, через канцелярію суду ОСОБА_1 подав клопотання про призначення судом апеляційної інстанції у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого судом апеляційної інстанції було відмовлено.
Даючи оцінку клопотанню ОСОБА_6 про призначення судом апеляційної інстанції повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, колегія суддів вважала, що клопотання не містить достатніх обґрунтувань підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, передбачених частиною 2 статті 113 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що висновок експертів про те, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, зазначений ними у висновку судово-психіатричного експерта №08/К від 04.04.2020, не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував та не дав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_6 не був у депресивному стані, а просто важко хворів, колегія суддів вважає безпідставними, такими, що не спростовують висновки про те, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, оскільки ОСОБА_9 є колишньою дружиною ОСОБА_1 , ОСОБА_10 є двоюрідною сестрою покійного ОСОБА_6 , ОСОБА_11 товаришував з покійним ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , є родичем померлого ОСОБА_6 , у зв`язку з чим мають підстави свідчити на користь відповідача, і окрім цього, даючи показання стверджували, що бачилися з ОСОБА_6 під час перебування його на лікуванні в КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат», однак, як вбачається з пояснень лікаря-психіатра ОСОБА_13 , хворого ОСОБА_6 за час його перебування у центрі ніхто не провідував, а відтак їм не могло бути відомо про психічний стан ОСОБА_6 саме на момент складання ним 18.01.2017 року оспорюваного заповіту.
Висновки суду про підставність позову ґрунтуються також на показанням інших свідків, лікарів та судового експерта, які беззаперечно вказують на те, що ОСОБА_6 мав депресивний синдром, оскільки хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну.
Безпідставними є покликання апелянта на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою пояснення в суді першої інстанції лікаря - психіатра ОСОБА_13 щодо запису в медичній карті 17.02.2017 року про те, що ОСОБА_6 психічно здоровий, оскільки лікар - психіатр пояснила, що депресивний синдром міг бути тимчасовим і на момент огляду 17.02.2017 року симптоми, які свідчили про перебування ОСОБА_6 у депресивному стані, могли зникнути. 
Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних, обґрунтованих висновків суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 18.01.2017 року на користь ОСОБА_1 , з тих підстав, що ОСОБА_6  на момент вчинення (складання) заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
       
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 лютого 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03.08.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк