ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/741/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/2094/22 Категорія: 304090000 	Кондрацька Н.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Новікова О.М.
За участю секретаря Сергун Т.В.
       
учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ;
заінтересована особа – Добровеличківська селищна рада Новоукраїнського району Кіровоградської області;
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2023 року, постановлене під головуванням судді Кондрацької Н.М., у залі № 5 Придніпровського районного суду м. Черкаси, 01.03.2023 року о 16 год. 10 хв., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Добровеличківська селищна рада Новоукраїнського району Кіровоградської області про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

в с т а н о в и в :

 
       20.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 2016 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказує, що вона з грудня 2016 року проживала однією сім`єю з своєю хрещеною матір`ю ОСОБА_2 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Заявник вважає, що для неї ОСОБА_2 була другою матір`ю, так як вона ставилась до заявника, як до доньки. У померлої ОСОБА_2 не було близьких та рідних.
       В грудні 2016 року ОСОБА_2 зробили операцію та вона понад 3 тижні знаходилась на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП «Перша Черкаська міська лікарня» ЧМР та потребувала догляду. Увесь цей час заявник ОСОБА_3 перебувала біля неї, за власні кошти купувала ліки та медичні препарати для операції. Рідна мати заявниці проживала за кордоном, тому доглядати свою подругу не мала змоги, попросивши ОСОБА_3 попіклуватись про ОСОБА_2 . Тому заявник без вагань переїхала до своєї хрещеної матері ОСОБА_2 для її догляду та проживання відразу після закінчення нею стаціонарного лікування.
       Протягом спільного проживання ОСОБА_2 перебувала на післяопераційному лікуванні майже 2 місяці, а в 2020 році вона отримала перелом хребця поперекового відділу, при цьому, ще хворіючи на інші супутні хвороби. Маючи такі важкі хвороби і мізерну пенсію, хрещена заявника ОСОБА_2 не могла здійснювати повноцінний догляд за собою, тому заявник ОСОБА_3 надавала їй такий необхідний та потрібний догляд та піклування: приготування їжі, годування, прання речей та умов здійснення прибирання квартири, купівля продуктів харчування, одягу, речей повсякденного вжитку та ліків, а також постійне відвідування лікарів.
       За час спільного проживання ОСОБА_2 склала на заявника два заповіти, а саме : на кв. АДРЕСА_1 та на будинок і земельну ділянку АДРЕСА_2 , які були скасовані ОСОБА_2 в лютому 2022 року. 
       У 2018 році між ОСОБА_2 та заявником ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, за яким у власність заявника ОСОБА_3 передана квартира АДРЕСА_1 .
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла. Після її смерті заявник здійснила поховання останньої.
Після смерті ОСОБА_2 заявник ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, а саме: будинку та земельної ділянки, які на день смерті належали спадкодавцю на праві приватної власності. Заяву нотаріус прийняла, але повідомила, що по закінченню шестимісячного терміну з дати смерті спадкодавця буде відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на власність на спадщину, на тій підставі, що заявник не є спадкоємцем за законом, а заповіт спадкодавець скасувала. Факт проживання однією сім`єю повинен встановити суд. Про існування інших спадкоємців заявнику не відомо.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю – залишено без задоволення.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при оцінці даних доказів допущено неповноту з`ясування обставин справи, оскільки перерахованим доказам надано лише поверхневу оцінку, а саме: у судовому рішенні частково перелічено назви відповідних документів та частково дати, якими ці документи створено. Докази у сукупності не оцінено вважає скаржник.
Скаржником зазначається, що в силу обставин, які пов`язані із віком та станом здоров`я ОСОБА_2 , саме документальні докази, їх обсяг, проміжки часу, у які відповідні документи складені, сплачені заявником суми, надавали суду можливість розмежувати обставини спільного проживання від обставин періодичного надання допомоги ОСОБА_2 , як особі похилого віку. Дані обставини суд першої інстанції у повній мірі не з`ясував, а також прийшов до помилкових висновків стосовно обставин, які ним встановлені.
В апеляційній скарзі вказується, що при наданні оцінки показам свідків, судом поверхнево не надано оцінки тому, що спільне проживання не є публічним. Заявник під час спільного проживання мала постійне місце роботи, опікувалася ОСОБА_2 , остання тривалі періоди хворіла, дотримувалася постільного режиму, перебувала у медичних закладах, відповідно кількість свідків даних обставин є обмеженою.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2023 року у даній справі та ухвалити нове, яким встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю з 2016 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення заявника та її представника, які з`явилися в судове засідання, та підтримали свої вимоги апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім?єю, суд першої інстанції виходив з того, що надані докази заявником в сукупності із іншими дослідженими доказами у справі, та обставини справи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки наявні в матеріалах справи докази даних обставин не підтверджують, а вказують лише на те, що заявник допомогала ОСОБА_2 , оскільки вона була людиною похилого віку, ймовірно зі слабким станом здоров`я.
Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що заявником не доведено доказами реальності сімейних відносин, наявності спільного бюджету з померлою, їх спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , 1947 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить надана копія свідоцтва серії НОМЕР_1 в матеріалах справи ( т. 1, а. с. 4).
       Із поданої суду заяви ОСОБА_1 вбачається, що метою звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, є прийняття спадкового нерухомого майна померлої ОСОБА_2 .
       Так, в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 посилається, що вона проживала зі спадкодавцем ОСОБА_2 , однією сім?єю, опікувалась, матеріально забезпечувала, сплачувала комунальні послуги, забезпечувала ліками, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, а тому має право на спадкування, як така, що проживала з спадкодавцем однією сім`єю більше 5 років.
       Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
       Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
        Згідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
       Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
       Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
       Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.
       Суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, із врахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини, визнавши, що відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не носили характер сімейних, а вказані особи не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, як сім`ї.
       Твердження позивача про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України – проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини колегія суддів відхиляє, оскільки надання допомоги  ОСОБА_2 , яка була одинокою особою похилого віку та за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є безумовним підтвердженням факту проживання заявника ОСОБА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю.
       Так, суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що із матеріалів справи вбачається, та не заперечується заявником той факт, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання від 10.04.2018 року (т. 1, а. с. 15-18).
       Згідно до договору довічного утримання (догляду) від 10.04.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач), остання забов`язалась забезпечувати ОСОБА_2 утриманням та доглядом довічно на умовах встановлених договором, а ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
       Крім того, із вказаного договору довічного утримання від 10.04.2018 року вбачається, що набувач відносно відчужувача повинен здійснювати догляд та надавати необхідні медикаменти та лікарські засоби, забезпечувати медичною допомогою, надавати побутові послуги, забезпечувати всіма предметами домашнього вжитку, речами, виконувати додаткові доручення, забезпечувати належним доглядом, поховати відчужувача, що і виконувала ОСОБА_3 та після смерті ОСОБА_2 і виконання всіх умов договору стала власницею квартири померлої, яку набула згідно договору довічного утримання.
       Отже, колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції при вирішенні питання про встановлення факту проживання однією сім`єю вірно надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а саме: договору-замовлення № 5937 на організацію поховання, № 571 від 14 квітня 2022 року, квитанціям на поховання (т. 1, а. с. 6-11), випискам із історії хвороби (т. 1 , а. с. 19-21), чекам на покупку медикаментів (т. 1, а. с.30-35), чекам на покупку медикаментів та продуктів харчування (т.1, а.с.35-40), встановивши, що дані докази свідчать про певний період піклування ОСОБА_2 у відповідності до договору довічного утримання від 10.04.2018 року та виконання його умов.
Таким чином, в цілому, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що заявник ОСОБА_1 вчиняла дії (догляд, придбання ліків, продуктів харчування тощо) відносно ОСОБА_2 на виконання договору довічного утримання від 10.04.2018 року, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.
       Аналогічні правові висновки вказані у постанові від 25 травня 2022 року Верховного Суду у справі № 542/1648/19 (провадження № 61-20204св21). 
При цьому, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, критично оцінивши пояснення свідків, та вірно пославшись, що свідки не є очевидцями того, про що свідчили, а інформація їм відома здебільшого зі слів самої заявниці ОСОБА_1 (а. с.22-26).
       Колегія суддів  апеляційного суду одночасно вважає за важливе вказати, що покази свідків не є достатнім підтвердженням факту спільного проживання чи не проживання та ведення господарства, а представлення особи ОСОБА_1 , як такої, яка часто відвідувала ОСОБА_2 , доглядала її, не свідчить про те, що вони проживали однією сім?єю із померлою, маючи свою сім?ю : чоловіка сина, які проживали за іншою адресою в м. Черкаси, що не заперечується самою заявницею.
       Стосовно наданих суду квитанцій про сплату комунальних послуг за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
       Згідно договору довічного утримання від 10.04.2018 року, відчужувач ОСОБА_2 передала квартиру у власність набувачеві, а набувач ОСОБА_1 прийняла від відчужувача у власність квартиру АДРЕСА_1 , а взамін набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором, в тому числі нести витрати за спожиті комунальні послуги. 
        Відповідно договору набувач зобов`язалася безкоштовно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, яку йому передала за даним договором, довічно. Для проживання відчужувану надається вся квартира, яка є предметом даного договору.
       Отже, враховуючи наявність договору довічного утримання від 10.04.2018 року, подані квитанції про сплату комунальних платежів (т. 1, а. с. 139-220), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вказані квитанції про сплату комунальних платежів не свідчать про факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , а здебільшого свідчать про піклування ОСОБА_2 та виконання умов договору довічного утримання у відповідності до договору.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що, враховуючи той факт, що ОСОБА_2 складала на заявника ОСОБА_1 два заповіти, а саме на кв. АДРЕСА_1 та на будинок і земельну ділянку АДРЕСА_2 , які були скасовані заповідачем в лютому 2022 року, то даний факт викликає сумніви щодо доброчесних зв`язків та безпосередньо сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
       Скасування двох заповітів, за два місяці до смерті, один із заповітів є саме на будинок, який є спадковим майном після смерті ОСОБА_2 , свідчить про її волевиявлення та не бажання заповідати своє майно ОСОБА_3 , так як в іншому разі скасовувати заповіти не було потреби, та заявник могла отримати майно померлої згідно заповіту.
       Разом із тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що при розгляді справи, заявником не доведено доказами реальності саме сімейних відносин, наявності спільного бюджету з померлою, їх спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням.
       Таким чином, встановивши, що заявник ОСОБА_1 не довела факту, що проживала із ОСОБА_2 однією сім?єю, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення вимог заявника, тому прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_2 .
       Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що їй після ухвалення рішення судом стала відомо інформація про наявність у ОСОБА_2 дальних родичів, які ніби то претендують на спадкове майно померлої, тому вбачається спір про право, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 315 ЦПК України за наявності спору про право дає підстави для закриття провадження у справі та залишення заяви без розгляду не доведено належними доказами, тому не приймаються до уваги та не підлягають задоволенню. 
Так, апеляційний суд звертає увагу, що сама ОСОБА_3 підтверджує, що на час подання заяви до суду їй не було відомо інформації щодо наявності інших спадкоємців – дальніх родичів померлої, їх дані та місце проживання заявниці не відомі, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі та залишення без розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім?єю з померлою ОСОБА_2 за наявних в матеріалах справи доказах та встановлених судом обставин.
Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника ОСОБА_1 з висновками районного суду щодо їхньої оцінки та відмови у задоволенні вимог заявника.
Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
Посилання скаржника  в апеляційній  скарзі  на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  не підтверджено жодними доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення , закриття провадження у справі та залишення без розгляду заяви згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Судові витрати залишити за заявником, оскільки рішення суду залишено без змін, тому апеляційний суд не переглядає та не змінює розподіл судових витрат. Витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2023 року– залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 21.07. 2023 року. 

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.М. Новіков