КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                         _____________________________________
Справа №381/3330/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5021/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                      при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйка Ярослава Володимировича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2022 року (суддя Соловей Г.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, 
встановив:
 
у вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 4/5 частин майнових прав на нежитлове приміщення, загальною площею 61,2кв.м магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що відповідає 1/5 частині загальної площі 245,3кв.м споруди за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за відповідачем права власності на 1/5 частину майнових прав на вказане нежитлове приміщення, стягнення з відповідача суми судового збору.         
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що з 5 серпня 2007 року по 14 червня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13 травня 2008 року ними був придбаний об`єкт нерухомості, загальною площею 61,2кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Придбане майно було зареєстровано на відповідача.
Позивачка зазначала, що згідно договору іпотеки від 13 травня 2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем, було досягнуто згоди, що вартість іпотеки складає 616 900грн, однак після розірвання шлюбу відповідач відмовився сплачувати борг за договором іпотеки і позивачка була вимушена самостійно погашати суму боргу за особисті кошти.
Позивачка стверджувала, що відповідно до довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 26 серпня 2021 року №155, відповідач станом на 27 липня 2012 року мав заборгованість по кредитному договору №CM-SMEО11/248/2008 від 13 травня 2008 року в сумі 65 601,10 доларів США по основній сумі та 3 068,61 доларів США за відсотками. Згідно довідки від 25 серпня 2021 року за період з 27 липня 2012 року по 25 серпня  2021 року вона за рахунок власних (особистих) коштів сплатила 474 354грн, а відповідач - 125735грн. Згідно довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 26 серпня 2021 року №156 
сума заборгованості складає 136 300грн, а сторони дійшли згоди, що борг буде сплачений у рівних долях.
Посилаючись на сплату 79% вартості нежитлового приміщення, позивачка вважала, що має право на 4/5 частин цього нерухомого майна, а частка відповідача становить 1/5 частину. 
У листопаді 2021 року відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати 7/200 частин нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 7/400 частин вказаного нежитлового приміщення, як частку в спільному майні подружжя.
Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу від 13 липня 2010 року вони з дружиною  за спільні кошти придбали 7/200 частин нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яке було зареєстровано за відповідачкою за зустрічним позовом. Разом з цим вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2022 року первісний позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину майнових прав на нежитлове приміщення, загальною площею 61,2кв.м магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено, визнано 7/200 частин нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/400 частин вказаного нежитлового приміщення, як частку в спільному майні подружжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 331грн 26коп.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чуйко Я.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частин нежитлового приміщення, загальною площею 61,2кв.м, магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовити у задоволенні зустрічного позову, а також стягнути з відповідача за первісним позовом сплачений судовий збір.
Адвокат Чуйко Я.В. посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки суд першої інстанції помилково зазначив, що ОСОБА_2 самостійно погашено борг у сумі 600 088грн 79коп., разом з цим довідка ТОВ «ОТП Факторинг Україна»» №154 від 25 серпня 2021 року містить відомості про щомісячні платежі, із зазначенням суми погашення боргу, а також відомості про осіб, які здійснювали такі платежі. Враховуючи викладене, довідка про оплачені платежі із зазначенням сум, дат, ПІБ платника є достатнім доказом на підтвердження вимог позивачки за первісним позовом в частині поділу спільного майна колишнього подружжя.
Адвокат Чуйко Я.В. вважає, що судом першої інстанції помилково враховано лише ту обставину, що нерухомість придбана під час шлюбу та не враховано ступінь участі кожного з подружжя у придбанні майна, а також час його придбання та терміни оплати. Крім того, судом не прийнято до уваги подані докази, а саме: квитанції про сплату кредитних коштів, які виплачувалися особистими коштами ОСОБА_1 вже після припинення шлюбних відносин, тобто з червня 2011 року по серпень 2021 року.
Щодо вимог зустрічної позовної заяви адвокат Чуйко Я.В. зазначає, що ОСОБА_2 були пропущені строки позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом, так як відповідно до п. 6.2. договору купівлі-продажу від 14 липня 2010 року ОСОБА_2 надано згоду ОСОБА_1 на купівлю частини нежитлового приміщення, 7/200 магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує обізнаність ОСОБА_2 щодо факту укладення відповідного договору, а отже строки 
 
позовної давності обраховуються з моменту розірвання шлюбу, а саме із 14 червня 2011 
року і закінчується відповідний строк 14 червня 2014 року.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.9, 11, 18-19-20 т.2), двічі у судове засідання не з`явився, належних доказів поважності причин неявки у судове засідання не надав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела апеляційний розгляд у його відсутність.
 Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйка Я.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 серпня 2007 року, який був розірваний рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2011 року. Спільних дітей не мають.
14 квітня 2021 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб та зміна прізвище на « ОСОБА_3 ».
13 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ОСОБА_2 придбав частину нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договором визначені приміщення по плану, які передаються у володіння та користування покупця, загальною площею 61,2кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В.  
13 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, у забезпечення виконання зобов`язань за яким на підставі договору іпотеки від 13 травня 2008 року було передано нежитлове приміщення, загальною площею 61,2кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Згідно довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 26 серпня 2021 року станом на 27 липня 2012 року ОСОБА_2 за кредитним договором від 13 травня 2008 року мав заборгованість у сумі 65 601, 10 доларів США по основній сумі та 3 068,61 доларів США за відсоткам.
Відповідно до довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 25 серпня 2021 року до 8 жовтня 2014 року заборгованість за кредитним договором погашалася ОСОБА_2 , з 12 червня 2015 року до 14 лютого 2020 року заборгованість погашалася ОСОБА_3 , з 13 березня 2020 року по 14 квітня 2021 року заборгованість погашалася ОСОБА_2 , з 13 травня 2021 року по 16 серпня 2021 року заборгованість погашалася ОСОБА_3 .
Довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 26 серпня 2021 року підтверджено, що станом на час видачі довідки заборгованість за кредитним договором становить 136 300грн.
13 липня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала 7/200 частин нежилого приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Сушановою Т.В. Згідно договору у володіння та користування покупця передається приміщення площею 9,7кв.м.
Частково задовольняючи первісний позов та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 не надано доказів у підтвердження того, що спірне майно придбано за її особисті кошти, та відсутні підстави для збільшення її частки у спільному майні.
Також суд першої інстанції зазначив, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності до вимог за зустрічним позовом.
Колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, наданим доказам та ґрунтуються на нормах матеріального права.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
З матеріалів справи вбачається, що за період шлюбу сторін ними були придбані нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 у розмірі частини (договір від 13 травня 2008 року) та 7/200 частин (договір від 13 липня 2010 року).
Для придбання частини нежитлових приміщень 13 травня 2008 року між ОСОБА_2 та банком був укладений кредитний договір.
Позивачкою не надані докази, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13 травня 2008 року частини нежитлового приміщення нею були сплачені особисті грошові кошти, а відтак, спірна частина нежитлового приміщення придбана за грошові кошти, отримані у кредит, тому ця частка нежитлового приміщення була набута подружжям у спільну сумісну власність.
Крім того, з наявних у матеріалах справи документів встановлено, що на час пред`явлення даного позову кредитна заборгованість повністю не погашена, тому відсутні правові підстави для висновку, що більша частина спірного нежитлового приміщення була придбана за особисті кошти позивачки.
З наданих суду документів вбачається, що сторони погашали кредитну заборгованість, як у період шлюбу, так і після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу.
Позивачка вважає, що сплата нею більшої частини заборгованості за період з червня 2015 року по лютий 2020 року є підставою для відступу від рівності часток подружжя при поділі спільного майна.
Колегія суддів вважає зазначені доводи позивачки необґрунтованими.
            Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте 
за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). 
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).
Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Позивачкою належними доказами не доведено підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки відсутні умови, передбачені статтею 70 СК України.
            Велика Пала Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 зазначала, «що частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.»
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог 
до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.
Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
Велика Палата Верховного Суду від даного висновку Верховного Суду України на час розгляду даної справи не відступила.
Під час судового розгляду сторони не заперечували, що договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення 13  травня 2008 року був укладений в інтересах сім`ї, як і кредитний договір, який був укладений ОСОБА_2 для придбання цього  нежитлового приміщення.
Виходячи з вищезазначених норм матеріального права, обов`язок погасити кредитну заборгованість подружжя має солідарний.
У разі сплати більшої частини заборгованості, позивачка не позбавлена можливості звернутися до відповідача із вимогою про повернення половини суми  коштів, сплачених нею за кредитним договором після розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 та не враховані висновки Верховного Суду у справах про поділ спільного майна подружжя, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції правильно зазначив, що статус спільності майна подружжя визначається на час його придбання і саме на час придбання спірного майна суд повинен встановити, за які кошти це майно було придбано.
Як вже визначалося вище, сплата кредитної заборгованості одним із подружжя після розірвання шлюбу не є підставою для висновку, що спірне майно придбано за особисті кошти того подружжя, хто сплатив більшу частину заборгованості.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що при вирішенні даного спору не підлягають застосуванню норми сімейного права, а враховуючи часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, спір підлягав вирішенню на підставі норм цивільного права, а майно підлягає поділу відповідно до частки сплачених коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки спірне майно є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу відповідно до норм Сімейного Кодексу України.
Як вже зазначалося вище, кредитна заборгованість не була погашена у повному обсязі на час подання даного позову, а позивачкою безпідставно враховуються тільки платежі, внесені сторонами у період з 7 травня 2014 року, а не за весь період, коли здійснювалося погашення заборгованості.
Крім того, позивачкою заявлена вимога про визнання за нею права власності на 4/5 частини   зазначеного нежитлового приміщення, а за відповідачем - на 1/5 частину, що не є правильним, оскільки сторонами була придбана частина нежитлового приміщення і саме вона підлягає поділу між сторонами.
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поділ спірного нежитлового приміщення, загальною площею 61,2кв.м, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/8 частину нежитлового приміщення, оскільки нежитлове приміщення придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули як позивачка, так і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того з ким із подружжя укладений кредитний договір, а тому відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за відповідачем права власності на 7/400 частин нежитлового приміщення 
магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Доводи апеляційної скарги, що 7/200 частин вказаного нежитлового приміщення було придбано після припинення шлюбних відносин між подружжям та за особисті кошти ОСОБА_1 , належними доказами не підтверджені.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Договір купівлі-продажу 7/200 частин нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » укладений 13 липня 2010 року, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У підтвердження своїх доводів позивачкою суду першої інстанції надана копія договору оренди квартири АДРЕСА_2 , укладеного ОСОБА_5 10 березня 2010 року на строк до 10 березня 2012 року.
Однак, суду не надано доказів, коли саме позивачка почала проживати у орендованій квартирі.
Разом з цим, у пункті 6.2. договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення зазначено, що він укладено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 .
При цьому умови договору не містять положень, що покупцем ОСОБА_3 частина нежитлового приміщення набувається у особисту власність та придбана за її особисті грошові кошти.
Під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу сторін також не було встановлено, що на час придбання спірної частини нежитлового приміщення сторони не 
проживали разом, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету.
Інших доказів у підтвердження придбання 7/200 частин нежитлового приміщення 
за особисті грошові кошти ОСОБА_1 не надано.
За таких обставин, належних та достатніх доказів у підтвердження своїх доводів, що 7/200 частин нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » були придбані за особисті кошти ОСОБА_1 , позивачкою суду надано не було.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду  першої інстанції про відсутність правових підстав для висновку, що ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності для звернення до суду з зустрічними позовними вимогами.
Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14).
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_2 позовної давності за вимогами про поділ 7/200 частин нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки перебіг строку давності починається не з моменту розірвання шлюбу, а з часу коли ОСОБА_2 дізнався або повинен був дізнатися про порушення його майнового права.
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 заперечувала право ОСОБА_2 за зазначену частину нежитлового приміщення і що він був позбавлений можливості користуватися нею до подання ОСОБА_1 первісного позову, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.
Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 212/10842/19 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони стосуються правовідносин, які виникли між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак не можуть застосовуватися у даній справі, де спір стосується майна, набутого подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйка Ярослава Володимировича залишити без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.А. Семенюк