ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5356/23 Справа № 215/277/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа №215/277/14

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Гладиш К.І.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1   на рішення  Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2023 року, яке ухвалене суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 березня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.
У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду зі зміненим та доповненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави
Змінена позовна заява мотивована тим, що в 2009 році між позивачем ОСОБА_1 і відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений усний договір щодо часткової участі у переробці належного їм та створення нового об`єкту будівництва, а саме реконструкції домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , належного відповідачам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Роздоленського районного нотаріального округу АР Крим Погромською Г.М. за номером в реєстрі 2516, разом з прилеглою до будинку земельною ділянкою, площею 0,1549, належною відповідачам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Роздоленського районного нотаріального округу АР Крим Погромською Г.М. за номером в реєстрі 2519.
Відповідно до усних домовленостей сторін, будівництво спірного об`єкту повинно було вестись за спільні кошти, які мались вноситися сторонами в рівних частках солідарно. 
В подальшому відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні були передати ОСОБА_1 у власність частину земельної ділянки та об`єкту будівництва, розташованих за адресою АДРЕСА_1 АРК та відшкодувати затрачені кошти на їх будівництво.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. 
У зв`язку з чим укладений між сторонами спору усно договір щодо створення спільного нерухомого майна є нікчемним, у зв`язку з недодержанням форми правочину. 
На виконання нікчемного правочину, укладеного між сторонами спору, у проміжок часу з червня 2010 року до грудня 2010 року позивач ОСОБА_1 , без достатньої правової підстави, передав відповідачам на будівництво домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 АРК – 112 914,00 гривень, еквівалент 14 114 доларів США, що підтверджується розпискою від 29.03.2011 року. 
В подальшому позивач ОСОБА_1 передавав відповідачам грошові кошти, у зв`язку з чим загальні витрати на будівництво спірного домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , станом на 01.08.2011, склали 888 318,00 гривень, в тому числі витрати позивача ОСОБА_1 становлять 296 106,00 гривень, що підтверджується тристоронньою письмовою розпискою датованою 05.12.2011 року, підписаною позивачем та відповідачами.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Таким чином, на думку позивача ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язані повернути йому сплачені без достатньої правової підстави грошові кошти, оскільки ніякого письмового чи нотаріального договору між сторонами укладено не було, внаслідок чого сплачені позивачем ОСОБА_1 грошові кошти набуті відповідачами без достатньої правової підстави та підлягають поверненню. 
Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 148 053,00 грн. з кожного.
Ухвалою Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2020 року закрито провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , у зв`язку з відмовою позивача від цих позовних вимог.
Залучено ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Рішенням Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано відсутності погодження між сторонами конкретного розміру вкладів в грошовому вираженні, порядок та строк їх внесення, що є істотною умовою договору та свідчить про неукладеність договору. Сторонами взагалі не було погоджено предмет договору, зокрема, визначення певного об`єкту будівництва з чіткими характеристиками, а з розписок не зрозуміло, який же саме об`єкт будівництва мали побудувати сторони. При цьому, зазначає, що будівництво мало здійснюватися на земельних ділянках, до яких позивач не мав жодного відношення та кошти витрачені саме на поліпшення майна відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 , що останнім визнано та добровільно задоволено позов. 
Також, зазначає, що судом не було враховано подальше припинення виконання зобов`язань через окупацію АР Крим, тобто, через фактичну неможливість його виконання внаслідок дії непереборної сили.
Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на судове рішення у цивільній справі №441/1078/2012, оскільки вказана справа не має жодного відношення до спірних правовідносин, адже стосувалася домовленості щодо продажу ОСОБА_2 позивачу земельної ділянки, на яку у нього так і не виникло право власності.
Наполягає на тому, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Той факт, що кожна із сторін спору на виконання досягнутої усної домовленості здійснювала фінансування будівельних робіт, тобто, по суті виконувала умови договору про спільну діяльність, не свідчить про те, що позивач отримав будь-яке зустрічне надання від відповідача, збагачення якого за рахунок позивача очевидне.
Крім того, позивач ОСОБА_1 посилається на тривалий розгляд справи – більше дев`яти років, на що просить відреагувати окремо ухвалою.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ямкового В.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Олюху В.Г., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, третю особу ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2009 року відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 , придбали у ОСОБА_6 , у рівних частках, житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1549 га, за адресою: АДРЕСА_1 , отримавши у власність кожний по 1/2 частки. 
На підставі Рішення 33 сесії 5 скликання Оленівської сільської ради Чорноморського району АР Крим від 01.04.2010 року відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка, площею 0,12 га, для ведення садівництва за адресою буд. АДРЕСА_1 , яка межувала (була прилеглою) із раніше купленим домоволодінням, яке також зареєстровано за цією адресою ( АДРЕСА_1 ).
Сторонами визнається і не оспорюється той факт, що між ними, приблизно в першій половині 2010 року, була досягнута усна домовленість щодо здійснення спільного будівництва об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, кожен із учасників мав здійснювати фінансування будівництва в рівних частках, за результатами чого в новоствореному об`єкті будівництва кожен із них мав стати власником 1/3 частини новозбудованого майна. Сторони після досягнутих домовленостей, приблизно до серпня 2011 року, здійснювали спільне фінансування та організацію будівництва на вказаному об`єкті. Зокрема, було здійснене самочинне будівництво нових будівель житлового будинку під літерою «Ж», літньої кухні під літерою «З», гаражу під літерою «К», огорожі №1, воріт №2, хвіртки №3, ями вигрібної №4 відповідно до технічного паспорту на об`єкт домоволодіння, складеного 18.11.2011 року. Восени 2011 року між сторонами виникли непорозуміння щодо подальшого спільного фінансування будівництва об`єкту. Внаслідок виниклих непорозумінь будівництво вказаного об`єкту призупинилося. Сторони договору самостійно намагалися знайти рішення щодо подальшої долі незакінченого будівництвом об`єкту.
Крім того, позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 домовились між собою щодо продажу позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки, кожним по 0,4 га, відведеної відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 під садівництво по АДРЕСА_1 на підставі Рішення 33 сесії 5 скликання Оленівської сільської ради Чорноморського району АР Крим від 01.04.2010 року. Продаж мав відбутися після оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку. Позивач ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 3 000, 00 доларів США, як аванс за продаж земельної ділянки 0,4 га., про що останнім була складена розписка від 19.08.2010 року.
Згідно рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21.11.2013 року у справі № 441/1078/2012, яке було змінено в мотивувальній частині рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2014 року, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23 905,20 грн. авансу за розпискою від 19.08.2010 року, оскільки продаж 0,4 га зі сторони ОСОБА_2 не відбувся.
Долучені позивачем ОСОБА_1 розписки від 29.03.2011 року, 05.12.2011 року підтверджують факт виконання (реалізації) позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 , третьою особою ОСОБА_3 усної домовленості щодо здійснення будівельних робіт. 
В розписці від 05.12.2011 року вказано, що витрати на будівництво на об`єкті АДРЕСА_1 складають 888 318,00 грн., з них по 296 106, 00 грн. на кожного із трьох учасників будівництва: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Третьою особою ОСОБА_3 була складена розписка від 03.12.2011 року про можливі варіанти врегулювання виниклої ситуації, зокрема пропонувалися наступні варіанти: 1) купівля чи продаж 1/2 частки майна, 2) поділ майна в правому полі законодавства України, 3) по факту отримання правовстановлюючих документів на 0,12 га. земельної ділянки по АДРЕСА_1 ініціювати угоду з ОСОБА_1 з подальшим розподілом ділянки в натурі. В даній розписці вказано, що до 01.08.2011 року будівництво на території АДРЕСА_1 здійснювалося в паритетних частках: ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Розписка була підписана позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 та долучена до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 .
Згідно наданої позивачем ОСОБА_1 розписки від 06.05.2011 року, відповідач ОСОБА_2 прийняв від позивача ОСОБА_1 34 000,00 грн. Оригінал розписки позивачем ОСОБА_1 не був долучений до матеріалів справи. 
Згідно наданої відповідачем ОСОБА_2 розписки від 24.04.2011 року позивач ОСОБА_1 отримав від відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 16 155,00 грн. для закупівлі меблів, копія якої була долучена відповідачем ОСОБА_2 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 ніяким чином взагалі не міг збагатися та не збагатився за рахунок будь-якого майна (грошових коштів) позивача ОСОБА_1 , оскільки кожна із сторін спору, на виконання досягнутої між ними усної домовленості, здійснювала фінансування будівельних робіт, тобто по суті виконувала умови договору про спільну діяльність. Факт наявності між сторонами спору дійсної усної домовленості (договору) на проведення спільних будівельних робіт, виключає можливість застосування інституту безпідставного збагачення, визначеного ст. 1212 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підстави статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, між позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 , приблизно в першій половині 2010 року, була досягнута усна домовленість щодо здійснення спільного будівництва об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . 
При цьому, кожен із учасників мав здійснювати фінансування будівництва в рівних частках, за результатами чого в новоствореному об`єкті будівництва кожен із них мав стати власником 1/3 частини новозбудованого майна. 
Сторони, після досягнутих домовленостей, приблизно до серпня 2011 року, здійснювали спільне фінансування та організацію будівництва на вказаному об`єкті. Зокрема, було здійснене самочинне будівництво нових будівель житлового будинку під літерою «Ж», літньої кухні під літерою «З», гаражу під літерою «К», огорожі №1, воріт №2, хвіртки №3, ями вигрібної №4 відповідно до технічного паспорту на об`єкт домоволодіння, складеного 18.11.2011 року. 
Наявні в матеріалах справи розписки від 29.03.2011 року, 05.12.2011 року, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та достовірність яких сторонами не заперечується, підтверджують факт виконання (реалізації) позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 усної домовленості щодо здійснення будівельних робіт. 
Вищенаведене, у своїй сукупності, спростовує доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано відсутності погодження між сторонами конкретного розміру вкладів в грошовому вираженні, порядок та строк їх внесення, що є істотною умовою договору та свідчить про неукладеність договору.
Установивши, що грошові кошти, які є предметом даного спору, передавалися позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 на виконання досягнутих між ними домовленостей, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно, у розумінні статті 1212 ЦК України.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав для стягнення переданих позивачем грошових коштів відповідачеві за договором на підставі статті 1212 ЦК України.
Врахувавши, що даний позов пред`явлено позивачем саме про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України, проте, між сторонами виникли інші правовідносини, які урегульовуються іншими нормами законодавства, суд першої інстанції, відповідно до імперативних норм процесуального закону щодо розгляду справи лише в межах заявлених позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Посилання в апеляційній скарзі на тривалий розгляд справи – більше дев`яти років, на що позивач ОСОБА_1 просить відреагувати окремо ухвалою, колегією суддів не приймаються, оскільки тривалий розгляд справи не призвів до неправильного вирішення спору по суті, та обставин, визначених ст. 262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали суду колегія суддів не встановила.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: