ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року	Львів	Справа № 444/722/23 пров. № А/857/9124/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                             Кухтея Р.В.
суддів :                                                            Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання:            Хабазні Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Оприском З.Л. в порядку ч.4 ст.229 КАС України у м. Жовква) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, інспектора відділу несення служби в м. Ковель Управління Патрульної поліції у Волинській області лейтенанта поліції Ядзеняка Романа Васильовича про скасування рішення,
                                                  в с т а н о в и в :
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Управління Патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП, відповідач-1), інспектора відділу несення служби в м. Ковель УПП лейтенанта поліції Ядзеняка Р.В. (далі - інспектор Ядзеняк Р.В., відповідач-2), в якому просив скасувати постанову серії ЕАС №6629871 від 04.03.2023 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 20.04.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не вчиняв інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Зазначив, що з відео видно, як він на виконання вимог дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, зупинив транспортний засіб на відстані 3-5 метрів перед дорожньою розміткою 1.12 “Стоп-лінія” поряд зі знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, в місці де була об`єктивна можливість бачити дорожню обстановку з місця водія. Вказав, що відео не підтверджує факту невиконання ним вимог дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”. Також звертає увагу на те, що під час зупинки на дорозі перед ним не було інших автомобілів, а тому у нього була об`єктивна можливість бачити рух транспортних засобів на перехресті.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Особливості розгляду справ про притягнення до адміністративної відповідальності визначеністаттею 286 КАС України, а порядок повідомлення їх учасників статтею 268 цього Кодексу, відповідно до якої учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 04.03.2023 постановою інспектора Ядзеняка Р.В. серії ЕАС № 6629871 від 04.03.2023 позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
За змістом оспорюваної постанови, позивач о 14 год 47 хв, керуючи транспортним засобом марки “Шкода Октавія”, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, чим порушив вимоги п.8.5.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).
Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач не виконав вимоги дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, оскільки відповідно до зазначених положень ПДР позивач в даній ситуації зобов`язаний був зупинитися саме перед стоп-лінією.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до ст.14 Закону України “Про дорожній рух” №3353-XII від 30.06.1993, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до цього Закону встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.
Згідно п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП настає у випадку перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжкам.
Відповідно до п.1.12 Розділу 34 ПДР, стоп-лінія - позначає місце, де водій повинен зупинитися за наявності знака 2.2 або за сигналу світлофора чи регулювальника, що забороняє рух.
Пункти 8.4, 33.2 ПДР відносять до знаків пріоритету знак 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”. Забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком.
Пунктом 16.3 ПДР передбачено, що у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
Відповідно до ст.ст. 1, 13 Закону України “Про Національну поліцію”, поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Згідно п.11 ч.1 ст.23, п.1 ч.1 ст.35 Закону України “Про Національну поліцію”, поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив ПДР.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції.
Положеннями ст.222 КУпАП визначено перелік адміністративних правопорушень, розгляд яких здійснюється безпосередньо органами Національної поліції, зокрема, це справи, передбачені ч.1 ст.122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право : знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є : своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.283 КУпАП, постанова про адміністративне правопорушення повинна містити : найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, встановлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про : дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
За змістом ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Водночас, відповідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частина перша статті 73 КАС України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже за змістом ст.251 КУпАП, ст.72 КАС України, доказами в зазначеній справі є будь - які фактичні дані, на основі яких компетентним органом (посадовою особою) при складанні постанови про накладення адміністративного стягнення та судом при розгляді справи щодо оскарження даної постанови в порядку адміністративного судочинства, встановлюється наявність чи відсутність обставин, що мають значення для справи, в тому числі винність особи, обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Згідно ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивач факт недотримання ним вимог дорожнього знаку 2.2 не визнає, надає у позовній заяві пояснення про те, що він не вчиняв адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена ч.1 ст.122 КУпАП. Зазначає, що з відео видно, як він на виконання вимог дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, зупинив транспортний засіб на відстані 3-5 метрів перед дорожньою розміткою 1.12 “Стоп-лінія” поряд зі знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, у місці, де була об`єктивна можливість бачити дорожню обстановку з місця водія. Вказав, що відео не підтверджує факту невиконання позивачем вимог дорожнього знаку 1.12 “Стоп-лінія”, яка йде у поєднанні з дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”.
У свою чергу відповідач надав суду диск з відео файлами, з якого чітко видно, що позивач не виконав вимог вищевказаного дорожнього знаку.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до приведених положень ПДР позивач у даній ситуації зобов`язаний був зупинитися саме перед стоп-лінією. 
При цьому, з наданого відеозапису видно, що позивач не заперечує своєї зупинки перед дорожнім знаком 2.2 “Проїзд без зупинки заборонено”, а не перед Стоп-лінією.
У матеріалах справи відсутні жодні докази, які виключають відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Також колегія суддів зазначає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем проведений відповідно до порядку, визначеному гл.22 КУпАП, а оспорювана постанова складена відповідно до положень ст.283 КУпАП та містить посилання на технічний засіб, в рядку 7 якої зазначено, що відеозапис проводився за допомогою боді-камери 477921 та відеореєстратора.
Таким чином, оспорювана постанова відповідає встановленим до неї вимогам законодавства, відповідач при прийнятті такого рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім того, оспорювана постанова відповідає встановленим ч.2 ст.2 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Керуючись ст.ст. 268, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд,
                                                      п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 20 квітня 2023 року по справі №444/722/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 24.07.2023