Дата документу 12.09.2023 Справа № 336/2165/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/2165/23
Провадження №22-ц/807/1607/23
Головуючий в 1-й інстанції – Зарютін П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року                                                місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Книш С.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Харькова Віталія Олександровича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року, постановлену у м. Запоріжжя (повний текст рішення складено 26 червня 2023 року) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Тоцької Інни Олександрівни, боржник ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною скаргою, в якій просила суд: 
- визнати неправомірними дії державного виконавця ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ЗАПОРІЖЖІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ(м. ОДЕСА) Тоцької Інни Олександрівни (далі – державний виконавець) щодо розрахунку розміру заборгованості із сплати аліментів боржника ОСОБА_2 , ВП № 70828493, складеного державним виконавцем Тоцькою І.О. 23.02.2023 року, згідно якого сума боргу визначена в значно меншому розмірі: 3 770,73 грн., оскільки розрахунок складено із порушенням законодавства України;
- скасувати вказаний вище розрахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів;
- зобов`язати державного виконавця Тоцьку І.О. виключити грошові кошти в сумі 12 200,00 грн., квитанції про оплату яких не містять призначення платежу «аліменти на дітей», із урахування сум, які зараховуються до сплати аліментів боржником у вказаному ВП;
- зобов`язати державного виконавця провести розрахунки заборгованості зі сплати аліментів боржником у ВП № 70828493, яка має визначатись виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, на підставі останнього встановленого органом статистики розміру середньої заробітної плата працівника у Запорізькій області, на підставі ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України;
- зобов`язати державного виконавця провести перерахунок заборгованості по аліментах боржника за вказаним ВП за період квітень 2022 року, а також за періоди з червня 2022 року по січень, 2023 року включно суми аліментів, які підлягають стягненню за судовим наказом у розмірі 33,33 % доходів боржника, вирахувати виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, на підставі останнього встановленого органом статистики розміру середньої заробітної плати працівника у Запорізькій області, на підставі ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України;
- зобов`язати державного виконавця надати стягувачу довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів боржника, яку повинно бути розраховано державним виконавцем на підставі останнього встановленого органом статистики розміру середньої заробітної плати працівника у Запорізькій області.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Тоцької Інни Олександрівни, боржник ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Харькова Віталія Олександровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що добровільне перерахування боржником коштів на картковий рахунок стягувача аліментів без зазначення у квитанції призначення платежу не свідчить про виконання боржником судового рішення про сплату аліментів на дітей.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тивоненко Данило Русланович зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а дії державного виконавця правомірні. На підставі вказаного просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса, далі - ДВС) знаходиться виконавче провадження № 70828493 з примусового виконання судового наказу, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі № 336/728/22 про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь скаржника аліментів на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів доходу боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 28.01.22 р., щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

24.01.2023 року боржником державному виконавцю було надано копію трудової книжки в якій зазначено, що боржник з 27.06.2018 року був прийнятий на посаду електрогазозварника до ТОВ «Саркінен» та на даний час перебуває на зазначеній посаді.

24.01.2023 державним виконавцем було направлено вимогу до ТОВ «САРКІНЕН» про падання інформації щодо трудових відносин з боржником та нарахування заробітної плати з січня 2022 року по теперішній час.

Згідно з довідкою від 26.01.2023 за № 00000000001 від ТОВ «САРКІНЕН» ОСОБА_2 працює з 27.06.2018 року та займає посаду електрогазозварника. З 24.03.2022 року наказом N° 51-ОД від 24.03.2022 р. ТОВ «САРКІНЕН», що надійшла до відділу 16.02.2022 року за вх. № 2880129.28-34, дію трудового договору тимчасово призупинено на період дії воєнного стану.

Згідно з довідкою від 26.01.23 року, виданою роботодавцем ТОВ «Саркінен», з ОСОБА_2 з 24.03.22 року призупинено дію трудового договору на підставі наказу N° 51-ОД від 24.03.2022 р. на період дії воєнного стану.

09.02.2023 року державним виконавцем за наявними матеріалами виконавчого провадження, за відсутності інформації щодо працевлаштування боржника та перерахованих сум аліментів здійснено розрахунок заборгованості, згідно з яким у боржника ОСОБА_2 станом на 31.01.2023 року заборгованість зі сплати аліментів склала 20 904,94 грн. Вказаний розрахунок заборгованості було надіслано стягувачу разом із супровідним листом за вих. № 8094 від 09.02.2023, у якому було зазначено, що направлений розрахунок не є остаточним та може бути перерахований з урахуванням нових даних, які містять інформацію про сплату боргу, місце роботи боржника або розмір заробітної плати у період, за який проведений розрахунок, що може бути надано сторонами виконавчого провадження.

Згідно з відповіддю Державної податкової служби України від 09.02.2023 боржник офіційно перебуває в трудових відносинах з ТОВ «САРКІНЕН».

Згідно звіту, що надійшов до ДВС 16.02.2023 року за вх. № 2880129.28-34 від ТОВ «Саркінен», сукупний дохід боржника з 01.01.2022 року по 31.12.2022 складає 79 246,06 грн.

21.02.2023 року до ДВС надійшла заява від представника боржника про долучення доказів сплати аліментів разом з додатками. За наданими представником боржника копіями квитанцій та довідки з ТОВ «САРКІНЕН» від 30.01.2023 року, державним виконавцем 23.02.2023 року здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно з яким заборгованість зі сплати аліментів станом на 23.02.2023 року складає 3 770,73 грн.

Із вказаного розрахунку заборгованості від 23.02.2023 року вбачається, що державним виконавцем за період із квітня 2022 р., з червня 2022 р. по січень 2023 р. вирахувано аліменти, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з урахуванням ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з витягом з трудової книжки боржника, що була отримана державним виконавцем від ТОВ «Саркінен» та відповіді на електронний запит державного виконавця до Державної податкової служби України боржник з 27.06.2018 року працевлаштований в ТОВ «САРКІНЕН» на посаді електрогазозварника, трудовий договір між боржником та ТОВ «САРКІНЕН» не розірваний.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем аліменти на утримання малолітніх дітей були правомірно вирахувані, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з урахуванням ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Суд погодився з доводами боржника, що спірна сума 12 200,00 грн. була перерахована останнім заявниці саме як сплата аліментів на утримання дітей, оскільки наявності інших грошових зобов`язань, аніж щодо сплати аліментів, між сторонами матеріали справи не містять. Натомість заявниця вказані вище доводи не спростувала, належних та допустимих доказів зворотного не надала.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 71 Закону «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Доводи скаржника, щодо необхідності виключення із розрахунку заборгованості по аліментам сплат боржника на загальну суму 12200,00 з підстав незазначення у відповідних квитанціях призначення платежу, саме як аліментів, є безпідставними, оскільки такі обставини не спростовують того, що перерахунок коштів на користь стягувача боржник здійснював саме з метою надання утримання дітям, а доводи скаржника з приводу сплати вартості спільного майна подружжя не підтверджені належними доказами.

Висновки суду першої інстанції у справі, що переглядається, узгоджуються з такими висновками Верховного Суду, зробленими у справах з подібними фактичними обставинами.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».

У постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21) Верховний Суд зробив висновки, що виконавець повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22) враховано те, що немає відомостей про існування у боржника перед стягувачем будь-яких інших зобов`язань, які є відмінними від зобов`язань зі сплати аліментів. Сплата боржником на користь стягувача грошових коштів у спірний період здійснювалася зі сталою періодичністю. Також Верховний Суд врахував суперечливу процесуальну позицію стягувача щодо спірних коштів, яка у скарзі на дії державного виконавця посилалася на те, що не отримувала зазначених коштів, в апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції стверджувала, що кошти, які перераховував їй боржник, є платою за користування майном (побутовою технікою, меблями тощо), а у відзиві на касаційну скаргу звертала увагу, що із виписки за картковим рахунком неможливо встановити особу, яка перерахувала їй ці кошти.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23) встановлено, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Що стосується доводів скарги з приводу нарахування заборгованості по аліментам виходячи із вимог ч.2 ст. 195 СК України, то слід зазначити наступне.

Так, згідно з вимогами частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з вимогами частини 3 цієї статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини 4 вказаної статті виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

З наведеного вбачається, що при обчисленні розміру заборгованості зі сплати аліментів, виконавець мав діяти з дотриманням принципу законності, вимог Закону України «Про виконавче провадження», нараховуючи аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

За змістом частини 1 статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

В силу вимог частини 2 цієї статті, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. 

Згідно з довідкою від 26.01.2023 за № 00000000001 від ТОВ «САРКІНЕН» ОСОБА_2 працює у товаристві з 27.06.2018 року та займає посаду електрогазозварника. З 24.03.2022 року наказом N° 51-ОД від 24.03.2022 р. ТОВ «САРКІНЕН» дію трудового договору з ОСОБА_2 тимчасово призупинено на період дії воєнного стану.

Відповідно до вимог абзацу першого частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

В силу вимог абзацу першого частини 3 цієї статті передбачено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Доказів оскарження наказу заявником суду надано не було.

Колегії суддів вважає, що оскільки трудові відносини з боржником не припинено, а призупинено, за  ОСОБА_2 зберігається місце роботи та посада, безпідставним є нарахування заборгованості по аліментам виходячи із вимог ч.2 ст. 195 СК України, а державним виконавцем аліменти на утримання малолітніх дітей були правомірно вирахувані, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з урахуванням ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані рішення та дії було прийнято відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження, права чи свободи заявника не було порушено, а тому вимоги скарги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Харькова Віталія Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 вересня 2023 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                        О.В. Крилова

О.З. Поляков