КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 760/3936/22
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/7595/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Борисової О.В., Кирилюк Г.М.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Національного банку України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року (суддя Шереметьєва Л.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення невиплачених коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,          
 
встановив:
у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, про стягнення з Національного банку України не виплачені на день звільнення кошти у сумі 70 819,81грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 8 серпня 2014 року перебував у трудових відносинах з Національним банком України, працюючи начальником відділу інтернет - технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій. Наказами відповідача від 6 квітня 2020 року № 256-но; від 6 квітня 2020 року № 1042-к та 8 травня 2020 року № 1243-к йому було оголошено простій з 31 серпня 2020 року до завершення карантину для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оплата за час простою здійснювалась в розмірі двох третин від встановленого йому посадового окладу.
            Позивач посилався на те, що наказом від 26 квітня 2021 року № 859-К його звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, виплачено компенсацію за 83 дні невикористаної відпустки в розмірі 3834,60грн із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 46,20грн. 
Позивач вважав, що здійснений відповідачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку не ґрунтується на положеннях Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою № 100 Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року, оскільки в період з червня 2020 року по березень 2021 року заробіток за ним зберігався частково, відповідач мав виключити цей період з розрахункового періоду та виплатити йому компенсацію за 83 дні невикористаної відпустки в розмірі 42 419,10грн.
Також позивач зазначав, що 2 листопада 2022 року відповідачем йому було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7767,14грн, а тому просив стягнути із відповідача недоплачену частину цієї суми в розмірі 30 817,36грн.
Крім того, позивач зазначав, що як вбачається з його розрахункових листів за 
березень 2021 року,  йому взагалі не виплачено заробітну плату внаслідок здійснення з неї утримань в розмірі 25 000грн попередньо виплаченого посадового окладу за січень 2021 року в розмірі 25 000 грн, посадового окладу за лютий 2021 року в розмірі 23 906,25грн, індексації заробітної плати за січень 2021 року в розмірі 576,58грн та індексації заробітної плати за лютий 2021 року в розмірі 644,69грн, а з виплати за квітень у нього утримано 1093,75грн попередньо виплаченого посадового окладу за лютий 2021 року та 29,50грн індексації за лютий 2021 року, а всього - 51 250,77грн. 
Позивач вважав, що законні підстави для здійснення таких відрахувань відсутні, а тому просив стягнути з відповідача зазначену суму та середній заробіток на підставі ст. 117 КЗпП України.
            Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року позов задоволено частково, стягнуто із Національного банку України на користь ОСОБА_1 51 250грн 77 коп. заробітної плати, 30 817грн 36 коп. компенсації за невикористану відпустку та 82 068грн  13 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.  
            Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1  витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000грн.   
У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. 
Відповідач зазначає, що розрахунок заробітної плати позивача був здійснений системою SAP HCM. Внаслідок технічного збою (помилкового унесення початкових даних до системи) заробітна плата за січень-лютий 2021 року цією системою нараховувалася позивачу у розмірі 100% посадового окладу, що складало 50 000грн та індексація у сумі 1 250грн 19коп. Після виявлення помилки у систему були внесені коригуючи дані та з позивача були утриманні зайво виплачена заробітна плата у розмірі 1/3 частини посадового окладу та індексація заробітної плати, а саме 17 917грн 43коп.
Відповідач посилається на те, що вказана система не відображає однією сумою розмір утримання із заробітної плати працівника, оскільки проведений розрахунок має бути зрозумілим для працівника, з якого проводиться утримання у зв`язку з переплатою. Розрахунок розміру утримання помилково нарахованої заробітної плати здійснюється за формулою «утримання = нарахування оплати простою (правильна) - відрахування оплати у повному обсязі (помилкова)». Саме так системою SAP HCM розмір утримання і відображений у розрахункових листках позивача.
Відповідач вважає, що суд не звернув увагу на надані розрахункові листки, згідно яких у березні 2021 року у позивача відраховано оплату в повному розмірі (100 % посадового окладу + індексація) за січень 2021 року (25 000грн + 576,58грн), проте одночасно нараховано 2/3 посадового окладу за робочі дні перебування в простої в розмірі 16 666,66грн, тобто фактично утримано 8333,34грн; також у березні та частково в квітні 2021 року у позивача відраховано суми посадового окладу та індексації за 20 робочих днів лютого 2021 року (25 000грн + 674,19 грн), проте нараховано 2/3 окладу за 20 робочих днів перебування в простої в загальному розмірі 16 666,68грн, тобто фактично утримано 8333,32грн, тому із заробітної плати позивача сумарно утримано тільки 17 917,43 грн, а  не 51 250грн 77коп., як помилкового зазначив суд першої інстанції. 
Також відповідач посилається на те, що заробітна плата позивачу у січні та лютому 2021 року була виплачена у повному обсязі у зв`язку із технічною помилкою при введенні інформації до SAP HCM, після чого 4 березня 2021 року працівником Департаменту персоналу у SAP HCM було внесено коригування дати завершення оголошення простою, тому такі дії працівника Департаменту персоналу не вимагали жодної правової оцінки, а потребували лише уважності під час внесення даних щодо дати завершення простою до системи SAP HCM, а тому висновок суду першої інстанції суперечить висновкам Верховного Суду, на які зроблено посилання в оскаржуваному рішенні.
Крім цього відповідач зазначає, що суд першої інстанції під час розрахунку середнього заробітку для визначення компенсації за невикористану відпустку зробив помилковий висновок про те, що позивач перебував у простої 333 календарні дні, оскільки відповідно до положень Кодексу законів про працю України, простій - це призупинення роботи, а тому врахування в цей період вихідних днів є безпідставним, оскільки позивач до роботи у вихідні дні не залучався, а тому на них не розповсюджуються гарантії трудових прав працівника, передбачені ст. 111 та 113 цього Кодексу. Позивач перебував у простої 237 днів, тому його середньоденна заробітна плата становила 139,78грн, а розмір компенсації за невикористану відпустку становив 11 601,74грн.
Також відповідач вважає несправедливим визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, пропонує брати за основу дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 -2015 роки та розраховувати таке стягнення як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити в якості відсотків, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Враховуючи викладене та приймаючи до уваги середню кредитну ставку у квітні 2021 року, яка становила 12,6 % річних, відповідач вважає, що судом першої інстанції стягнуто на користь позивача кошти, що майже в 10 разів перевищують гіпотетичні втрати позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення суду, відповідач зазначає, що заявлений позивачем розмір судових витрат є завищеним, оскільки розмір погодинної оплати, встановлений договором про надання правової допомоги, визначений без врахування характеру виконуваної роботи та її складності. 
Відповідач вважає, що дана справа не є складною, розглядалась без виклику сторін у судове засідання, позовна заява викладена всього на двох сторінках, тому адвокатським бюро було штучно завищені витрати часу на підготовку процесуальних документів, зокрема і на складання позовної заяви, на написання якої було буцімто витрачено чотири години. Крім цього зазначає, що такий розмір погодинної оплати є зовсім не співмірним, в тому числі і в перерахунку на місячний дохід адвоката. 
У відзиві на апеляційні скарги представник позивача - адвокат Зудінов О.О. просить залишити їх без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що відрахування із заробітної плати позивача було здійснено з порушенням положень ч. 2 ст. 127 КЗпП України без видачі відповідачем відповідного наказу та з порушенням положень ч. 1 ст. 128 КЗпП України у 100% розмірі заробітної плати позивача.
Крім цього представник позивача зазначає, що відповідачем було фактично визнано той факт, що зайва виплата коштів відбулась через неправильне застосування посадовими особами Національного банку України норм відповідних постанов Кабінету міністрів України, що визначають дату завершення запровадженого в Україні карантину, тобто була помилка у невірному застосуванні положень нормативно-правового акту, а не в зроблених обрахунках, як зазначав в апеляційній скарзі відповідач.
Також представник позивача вважає, що суд першої інстанції правильно розрахував розмір компенсації за невикористану відпустку та правомірно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а запропонований відповідачем розрахунок розміру середнього заробітку ґрунтується на припущенні про можливість взяття позивачем банківського кредиту у розмірі суми, виплату якої затримав відповідач під 12,6 % річних (0,0345 % в день), що не відповідає нормам матеріального права.
Представник позивача зазначає, що відповідачем не надано доказів наявності у позивача реальної можливості отримати будь-який кредит, зокрема на невизначений строк під 12,6% річних, враховуючи те, що позивач втратив роботу та не має доходів. Якщо ж здійснити подібний розрахунок, беручи до уваги денну проценту ставку під яку надають кошти мікрофінансові організації, то плата за користування кредитом за період затримки буде значно перевищувати ту суму, яку просить стягнути позивач.
Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, представник позивача зазначає, що з огляду на тривалість розгляду даної справи судом першої інстанції, вона є достатньо складною, а наведений ним детальний опис робіт є цілком обґрунтованим та співмірним витраченому часу.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги розглядаються без виклику учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом № 1956-к від 25 серпня 2011 року позивача з 29 серпня 2011 року призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника управління стратегічного розвитку інформаційних технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України з тримісячним випробувальним терміном.  
З 8 серпня 2014 року позивач працював на посаді начальника відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України.
Наказом № 256-но від 6 квітня 2020 року Національного банку України запроваджено оформлення простою до завершення карантину, установленого постановою № 211, для працівників Національного банку, які обіймають посади, за якими неможливе виконання роботи відповідно до посадової/робочої інструкції в режимі віддаленої роботи та робота цими працівниками на період оголошення карантина не повинна виконуватися на території приміщень центрального апарату та Банкнотно-монетного двору Національного банку.
Пунктом 4 даного наказу визначена оплата працівникам за час простою з розрахунку дві третини встановленого працівникові посадового окладу (тарифної сітки) відповідно до вимог ч. 1 ст. 113 Кодексу законів про працю України.
Простій ОСОБА_1 оголошувався наказами № 1042 від 6 квітня 2020 року. № 1127-к від 23 квітня 2020 року з 27.04.2020 по 8.05.20202, № 1309-к від 22 травня 2020 року з 25.05.2020 по 29.05.2020, № 1333-к від 28 травня 2020 року з 1.06.2020 по 19.06.2020, № 1483-к від 19 червня 2020 року з 22.06.2020 по 31.07.2020, № 1925-к від 31 липня 2020 року з 3.08.2020 по 28.08.2020.
Наказом № 2172-к від 28 серпня 2020 року оголошено простій ОСОБА_1 з 31 серпня 2020 року до завершення карантину відповідно до наказу Національного банку України № 256-но від 6 квітня 2020 року.
Наказом директора Департаменту персоналу № 820-к від 20 квітня 2021 року відмінено встановлені дні простою ОСОБА_1 з 26 квітня 2021 року.
Наказом голови Національного банку України № 859-к від 26 квітня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 26 квітня 2021 року у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та зазначено про виплату компенсації за 83 дні невикористаних відпусток, допомоги у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.
З наданих документів вбачається, що при звільненні позивачу було виплачено 93 651грн 08коп., у тому числі компенсація за невикористані відпустки у сумі 3 834грн 60коп.
2 листопада 2022 року позивачу виплачено 6 252грн 54коп. доплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні.
Також з наданих розрахункових листів вбачається, що у березні - квітні 2021 року відповідачем здійснювався перерахунок виплаченої позивачу у січні та лютому 2021 року заробітної плати.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що утримання із заробітної плати позивача відбулося без законної підстави, розрахунок компенсації за невикористані відпустки проведено без врахування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, тому наявні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Згідно частини 1 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
З наданих документів вбачається, що у січні та лютому 2021 року позивач перебував у простої, який оплачувався відповідачем у розмірі 2/3 частин посадового окладу. Вказані обставини позивачем не заперечувалися.
Проте, з наданих розрахункових листів вбачається, що у січні 2021 року позивачу була виплачена повна заробітна плата у розмірі 25 000грн посадового окладу та 576грн 58коп. індексації заробітної плати, у лютому 2021 року позивачу також була вплачена повна заробітна плата у розмірі 25 000грн посадового коладу та 674грн 19коп. індексації заробітної плати.
Згідно розрахункового листа за березень 2021 року при нарахуванні позивачу заробітної плати буловідраховано за січень 2021 року 25 000грн посадового окладу + 576,58грн індексації, а також відраховано посадовий оклад за лютий у розмірі 23 906,25грн та індексацію у розмірі 644,69грн. Однак нарахована оплата простою за січень 2021 року у розмірі 16 666,66грн та оплата простою за лютий у розмірі 15 937,51грн. Тобто фактично утримано 8333,34грн посадового окладу за січень 2021 року та 576грн індексації, а всього 8 909,34грн. 
Згідно розрахункового листа за квітень, із заробітної плати позивача відраховано 1093,75 посадового окладу за лютий 2021 року та 29,50грн індексації за лютий, проте нарахована оплата простою за лютий у розмірі 729,17грн. Отже, за лютий 2021 року оплата простою становила 16 666,68грн (15937,51+729,17), тому фактично утримано 8333,32грн посадового окладу та 674,19грн індексації, а всього 9007,51грн.
Таким чином, у березні-квітні 2021 року із заробітної плати позивача було утримано 17 917,43грн.
Отже, доводи позивача, що йому не виплачена заробітна плата за січень та лютий 2021 року у розмірі 51 250грн 77коп., спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, розрахунковими листами, які були надані, як позивачем, так і відповідачем, і які підтверджують, що після відрахування посадового окладу та індексації за січень та лютий 2021 року, позивачу була нарахована оплата простою за ці місяці.
На надані сторонами докази не звернув уваги суд першої інстанції та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 51 250грн 77коп. заробітної плати.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про правомірність відрахування із заробітної плати позивача за січень та лютий 2021 року 17 917,43грн.
Згідно зі ст. 127 Кодексу законів про працю України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. 
Як вбачається з листа Національного банку України від 27 травня 2021 року, у зв`язку з технічною помилкою при уведенні інформації у SAPHCM за січень - лютий 2021 року ОСОБА_1 було нараховано та сплачено заробітну плату в повному обсязі. 4 березня 2021 року працівником Департаменту персоналу у SAP HCM було внесено коригування дати завершення оголошеного простою відповідно до встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, у зв`язку з чим Департаментом бухгалтерського обліку було здійснено перерахунок заробітної плати, а саме утримання нарахованої заробітної плати та нарахування доходу за час перебування в простої за відповідний період (с.с. 110-112).
Однак, відповідачем не надано суду наказу або розпорядження щодо здійснення відрахування помилково нарахованих позивачу сум.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, а розмір заробітної плати, який підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню з 51 250,77грн до 17 917,43грн.
 
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Сторони не заперечували, що позивачу при звільненні підлягала виплаті компенсація за 83 дні невикористаних відпусток.
Відповідно до розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Пунктом 7 розділу 4 Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Виходячи із вищевикладених норм, час, упродовж якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач у період із червня 2020 року по березень 2021 року перебував у простої і заробіток за позивачем зберігався частково, вказаний період виключається із розрахункового періоду для визначення компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином, при визначенні середнього заробітку для оплати компенсації за невикористані відпустки, враховується заробітна плата, отримана позивачем у квітні та травні 2020 року - 12 175,33грн та 4 179,02грн відповідно та кількість календарних днів  у цей період - 58, а відтак розмір компенсації становив 23 403,64грн (16354,35грн / 58 днів х 83дні).
Згідно наданих доказів відповідачем виплачено позивачу при звільненні 3834грн 60коп. компенсації за невикористані відпустки та 2 листопада 2022 року додатково виплачено ще 7767,14грн, а відтак залишок невиплаченої компенсації становить 11 801грн 90коп. (23 403,64 - 3834,60 - 7767,14).
Суд першої інстанції при визначенні середнього заробітку для оплати компенсації за невикористанні відпустки не врахував положення розділу 2  та пункту 7 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, та здійснив ділення сумарного заробітку за розрахунковий період на робочі, а не календарні дні, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, а розмір компенсації зменшенню з 30 817,36грн до 11 801,90грн.
Доводи апеляційної скарги про необхідність включення до розрахунку компенсації за невикористані відпустки вихідних днів за дванадцяти місячний період, що передував звільненню, як таких, на які не розповсюджувався запроваджений режим простою, не грунтуються на нормах матеріального права, які викладені вище.  
Крім того звертає на себе увагу роз`яснення, надані у листі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 8 лютого 2021 року № 4708-06/7891-09 «Щодо врахування періоду простою при обчисленні середньої зарплати для визначення відпускних», якщо простій запроваджено на певний період, який включає і вихідні дні, то при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу відпусток необхідно виключити весь період простою, з урахуванням вихідних днів.
 
Відповідно до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України, що діяла у такій редакції на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи встановлення під час судового розгляду невиплату відповідачем при звільненні позивача всіх належних йому сум, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України.
Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю,  в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня   заробітна  плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Час,  протягом  якого  працівник  згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).
При визначенні середньої заробітної плати позивача за основу повинна братися заробітна плата за останні два повно відпрацьовані місяці.
ОСОБА_1 було звільнено у квітні 2021 року, з червня 2020 року він перебував у простої, згідно наданого розрахунку заробітна плата виплачувалася позивачу у квітні та травні 2020 року і загалом становила 16 354,35грн за 31 робочий день, інших даних матеріали справи не містять і позивачем не надано, тому колегія суддів вважає, що середньоодений заробіток позивача становив 527грн 56коп.  (16354,35 : 31 робочий день).
Судом першої інстанції визначено, що кількість днів затримки розрахунку з дня звільнення по день ухвалення рішення судом становить 474 дні, що в апеляційній скарзі не заперечується, тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 250063грн 44 коп. 
Однак, позовні вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки підлягають задоволенню частково, що виключає стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у повному осбязі відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України у редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Також колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, згідно яких відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, сума протиправно утриманої з позивача заробітної плати становить 17 917,43грн, сума недоплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку - 11 801,90грн, отже, розмір заборгованості становить 29 719,33грн.
Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, обставини даної справи,  розмір заборгованості, характер цієї заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу сум у розмірі 30 000грн.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак враховуючи зменшення розміру інших вимог, підлягає зміні і розмір середнього заробітку з 82 068,13грн до 30 000грн.
Наведена у апеляційній скарзі пропозиція для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку колегії суддів, є неприйнятною для застосування у даній справі і суперечить нормам матеріального права, які викладені вище.
 
Переглядаючи додаткове рішення суду від 14 березня 2023 року в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).
Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У поданій позовній заяві представник позивача - адвокат Зудінов О.О. зазначив, що позивач очікує понести витрати на правову допомогу у даній справі у розмірі 20 000грн.
У відзиві на позовну заяву відповідач не висловив свої заперечення проти визначеного представником позивача розміру  витрат позивача на правову допомогу.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення,  представник позивача - адвокат Зудінов О.О. просив стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000грн. 
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача суду першої інстанції було надано:
- копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 05/21 ОАП, укладеного 5 травня 2021 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери», згідно пункту 1.1 якого бюро зобов`язується надати клієнту професійну правничу (правову) допомогу, що полягає у складанні процесуальних документів та представництві інтересів клієнта в судах всіх інстанцій у зв`язку з його звільненням 26 квітня 2021 року з посади начальника відділу інтернет - технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України. У пункті 1.3 договору сторони погодили, що у відповідності із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з урахуванням складності справи, її значення для клієнта, кваліфікації і досвіду адвоката бюро, фінансового стану клієнта, часу, що може бути витрачений на надання допомоги та інші істотні обставини, сторони погодили, що за надання правової допомоги, зазначеної в п.1.1. цього договору, клієнт сплачує бюро гонорар в наступному розмірі: 2000грн за одну годину роботи бюро (без ПДВ), не включаючи виїзд для участі та безпосередню участь в судових засіданнях; 3000грн (без ПДВ) за один виїзд в судове засідання незалежно від тривалості судового засідання та часу витраченого на очікування початку такого засідання;
- детальний опис робіт та витрат у справі № 760/3936/22, відповідно до якого позивачу були надані наступні послуги: складання позовної заяви (4 год./8000грн); складання відповіді на відзив (5 год./10 000грн); складання заяви про ухвалення додаткового рішення (1 год./2000грн);
- рахунок № 21-02 від 21 лютого 2022 року на 20 000грн.
Частково задовольняючи вимоги про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з будь-якими заявами щодо не співмірності витрат позивача на правничу допомогу до суду не звертався. 
Визначаючи розмір відшкодування, суд врахував предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат.
Колегія суддів зазначає, що 7 березня 2023 року відповідач направив на електронну пошту Солом`янського районного суду міста Києва заперечення проти заяви про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги, де посилався на не співмірність заявлених вимог складності даної справи. Аналогічна заява була направлена до суду через систему Електронний суд 8 березня 2023 року, однак врахована судом першої інстанції не була.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач просив стягнути з відповідача невиплачені йому при звільненні кошти у розмірі 70 819,81грн, розмір середнього заробітку позивачем визначений не був.
Колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції та визначає до стягнення з відповідача заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористані відпустки у загальному розмірі 29 719,33грн, що становить 42% від заявлених позовних вимог.
            Виходячи із розміру задоволених позовних вимог та принципу розумності, колегія суддів вважає, що позивачу підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 8 400грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду та додаткове рішення суду підлягають зміні.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                         постановив:
 
апеляційні скарги Національного банку України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 17 лютого 2023 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«позов задовольнити частково.
Стягнути з Національного банку України, код ЄДРПОУ 00032106, який знаходиться у м. Києві, вул. Інститутська, 9, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , заробітну плату у розмірі 17 917грн 43 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11 801грн 90 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000грн, а всього 59 719грн 33 коп.
В іншій частині позову відмовити.»
Додаткове рішення Солом`янського районного суд міста Києва від 14 березня 2023 року змінити, зменшивши розмір витрат на правову допомогу з 18 000грн до 8 400грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         О.В. Борисова

                                                                                Г.М. Кирилюк