ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6419/23 Справа № 189/1525/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лукінова К. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконком Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини (суддя першої інстанції Лукінова К.С. , повний текст рішення складено 26 квітня 2023 року),
В С Т А Н О В И В:

6 жовтня 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Покровського районного суду Дніпропетровсьокї області з позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконком Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконком Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначає, що суд першої інстанції безпідставоно прийняв до уваги думку дитини у присутності психолого, щодо бажання проживати з батьком.
ОСОБА_2 просив рішення Покровського районного суду Дніпропетровсьокї області від 24 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, 17.10.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб.
Згідно копії свідоцтва про народження у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_5 .
Згідно копії рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2021 року у справі №189/1530/21 - шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.
Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_7 та трьома неповнолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . Для них створені всі належні умови для навчання, виховання та розвитку. ОСОБА_5 має окрему кімнату для навчання та розвитку.
Згідно характеристики депутата Покровської селищної ради, ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_5 . Взаємовідносини з сусідами та односельцями добрі, компрометуючих матеріалів немає.
Згідно копії висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Покровської селищної ради від 07.10.2022 року, комісія вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  саме з матір`ю. Рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 20.10.2022 року цей висновок було затверджено. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачем порушуються права позивачки на проживання з малолітнім ОСОБА_5 та чиняться перешкоди в цьому, а також того, що висновок та рішення виконкому селищної ради не виконуються з вини відповідача.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
З пояснень позивачки та відповідача вбачається, що між батьками постійно існують суперечки щодо проживання дитини з одним із них. Часто між батьками стаються сварки щодо повернення дитини до матері.
Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами існує спір, щодо визначення місця проживання дитини.
Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
З матеріалів справи вбачається, що згідно копії висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Покровської селищної ради від 07.10.2022 року, комісія вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 саме з матір`ю. Рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 20.10.2022 року цей висновок було затверджено.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі було проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає: «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили».
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років. визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Принципом 7 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNTV, UKRAINE, № 31111/04, 8 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При Визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у акнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, s100. ССПЛ, від 16 липня 2015 року).
У силу ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифіка Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, не займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, малолітній ОСОБА_5 висловив думку про бажання проживати разом з батьком.
З наданих відповідачем у суді першої інстанції пояснень вбачається, що ОСОБА_3 після конфлікту з колишньою дружиною погодився відати сина позивачці, також ним було зазначено, що він не заперечує проти визначення місця проживання сина разом з матір`ю.
Про намір подати зустрічний позов відповідачем у суді першої інстанції заявлено не було, також апеляційний суд враховує ті обставини, що відповідач ні у суді першої ні апеляційної інстанції участь у судових засідання не брав, що підтверджує його згоду на проживання сина разом із ОСОБА_1 ,
Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року №6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Також, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
А тому, враховуючи те, що на даний час ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, а від відповідача не надходило будь-яких заперечень, а навпаки було підтримано вимоги позивачки, апеляційний суд дійшов висновку, про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в повному обсязі.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовну заяву задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2481 гривень.

Керуючись статтями 141,367,374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовщльнити.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконком Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2481 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                                О. В. Халаджи                                                         
                                                                               О.Д.Канурна

                                                                               Т.В. Космачевська\

Повний текст судового рішення складено 17 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                                О. В. Халаджи