Постанова
Іменем України
 
18 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 465/7298/18
провадження № 61-346св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року в складі колегії суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстрації. 
Позовна заява мотивована тим, позивач є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради     № 623 від 21 листопада 2016 року. Згідно довідки про склад сім`ї № 3614     від 12 листопада 2018 року, виданої львівським комунальним підприємством «Затишне» (далі - ЛКП «Затишне»), у квартирі зареєстровані: позивач, її мати ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідачі більше 10 років без поважних причин не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальних послуг. Просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (назва в редакції на час подачі позову, далі - ЖК України); зняти відповідачів з реєстраційного обліку за цією адресою.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,             ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували факт їх проживання у спірній квартирі. Натомість факт непроживання відповідачів у вказаній квартирі підтверджується актами та довідками, які долучені позивачем до матеріалів справи. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилими приміщенням. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд виходив із того, що за статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому в цій частині позовні вимоги не є обґрунтованими.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач ОСОБА_2 , звернувшись з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції.
Постановою Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин непроживання. У мотивах оскаржуваного рішення відсутні посилання на достовірні та достатні докази, якими підтверджується відсутність ОСОБА_2 за місцем знаходження спірного житла більше шести місяців без поважних причин.
Встановлено, що акти про відсутність відповідачів у спірній квартирі складені у період з 24 квітня по 24 жовтня 2018 року. Ці акти про непроживання ОСОБА_2 у спірному житлі не підтверджують належним чином його не проживання тривалий час, не містять відомостей про період не проживання; ці акти складені зі слів позивача. Докази того, що ОСОБА_2 вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у цьому ж населеному пункті відсутні. З наданих ОСОБА_2 дозволу на роботу іноземця в Республіці Польща та трудового договору вбачається, що він з 2018 працює в цій державі. Відтак, ОСОБА_2 з поважної причини був відсутнім за місцем своєї реєстрації (у спірній квартирі). Докази про наявність у нього іншого житла відсутні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність та як наслідок - відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування відповідними жилим приміщенням. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль О. Р. надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року. Повний текст постанови складений 29 листопада 2021 року.
У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року та залишити у силі рішення Франківського районного суду м. Львова                 від 06 квітня 2022 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 березня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року та витребував справу із суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року позивач вказує на застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17, від 06 листопада 2019 року в справі № 641/5955/17, від 01 вересня 2021 року в справі № 751/2231/19.
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиції інших учасників 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені апеляційним судом 
ОСОБА_1 стала основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 623 від 21 листопада     2016 року «Про зміну та укладення договорів найму жилих приміщень». Первісний основний квартиронаймач ОСОБА_5 (баба позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Дана квартира була надана в користування позивачу та ії сім'ї у складі чотирьох осіб: мати - ОСОБА_4 , дядько  ОСОБА_2 , двоюрідний брат - ОСОБА_3 .
Згідно довідки про склад сім`ї і прописки № 3614 від 12 листопада 2018 року, виданої ЛКП «Затишне», в цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , її мати - ОСОБА_4 ; ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі).
27 вересня 2019 року у цій справі ухвалено заочне рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 03 березня 2020 року, ця квартира приватизована ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2021 року заочне рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, від 27 вересня 2019 року скасовано та призначено справу до розгляду.
Відповідно до актів № 362 від 24 квітня 2018 року, № 571 від 06 липня       2018 року, № 826 від 24 жовтня 2018 року, складених ЛКП «Затишне», зі слів ОСОБА_1 іі дядько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , але фактично не проживають за вказаною адресою біля десяти років.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передали, а ОСОБА_6 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення апеляційного суду, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий                   і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним        і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
ЄСПЛ вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Апеляційний суд встановив, що відповідач  ОСОБА_2 як член сім'ї позивача правомірно вселився та зареєстрований у спірному жилому приміщенні на законних підставах. Докази на спростування цих обставин позивач не надала.
За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду                   від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Як на доказ непроживання у спірному жилому приміщенні  ОСОБА_2 позивач посилалася на акти № 362 від 24 квітня 2018 року, № 571                  від 06 липня 2018 року, № 826 від 24 жовтня 2018 року, складені працівниками ЛКП «Затишне» зі слів ОСОБА_1 .
Проте, як правильно вказав апеляційний суд, вказані акти не можуть бути належними доказами у розумінні статті 77 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо. 
Акти, надані позивачем до суду на підтвердження наявності обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, складені зі слів позивача, та без з`ясування обставин щодо наявності у квартирі речей   ОСОБА_2 та причин його непроживання. 
Апеляційний суд врахував, що з наданих ОСОБА_2 дозволу на роботу іноземця в Республіці Польща та трудового договору вбачається, що він з 2018 року працює в цій державі. Відтак, ОСОБА_2 з поважної причини був відсутнім за місцем своєї реєстрації (у спірній квартирі). 
Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування відповідними жилим приміщенням. Як наслідок - апеляційний суд правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у зв`язку із їх необґрунтованістю.
Щодо аргументів касаційної скарги.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваної постанови апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року в справі                           № 759/19579/17, від 06 листопада 2019 року в справі № 641/5955/17,            від 01 вересня 2021 року в справі № 751/2231/19, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 759/19579/17 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення (про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1) та ухвалюючи нове (про відмову у задоволенні позовних вимог), вказав, зокрема, таке. Як на доказ непроживання у спірному жилому приміщенні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, суди посилались на акти від 01 серпня,  07 жовтня та 11 грудня 2017 року, які складені та підписані трьома особами, що проживають у будинку АДРЕСА_4 та є сусідами позивача. Проте вказані акти не можуть бути належними доказами у розумінні статті 77 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про непроживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо. Акти, надані позивачем до суду на підтвердження наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, складені та підписані сусідами, а не уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, в даному випадку Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», а обставини у цих актах вказані також зі слів сусідів без з`ясування обставин щодо наявності у квартирі речей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та причин його непроживання. Отже судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин непроживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірному жилому приміщенні понад шість місяців, які б давали підстави визнати його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.
У справі № 641/5955/17 Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду (про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1) та залишаючи в силі заочне рішення суду першої інстанції (про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1) виходив із наступного. Судом першої інстанції у відповідності до матеріально правових (стаття 71 ЖК України) та змістовних обґрунтувань позову (непроживання, відсутність оплати послуг, відсутність інтересу до житла, майна, тощо) на підставі наявних у справі доказів та опитаних у судовому засідання свідків-сусідів було зроблено висновок про відсутність відповідачки у спірному житлом більш ніж шість місяців без поважних причин. З судовим рішенням не погодилась Харківська міська рада, яка була долучена у справі у якості третьої особи, як власник будинку та подала апеляційну скаргу з мотивів недоведеності позивачем позовних вимог. Додаткових доказів або доказів на спростування доводів судового рішення не додано. Разом з тим, скасовуючи судове рішення апеляційний суд посилаючись на положення статті 71 ЖК України, виходив з того, що позивачка обґрунтовувала свій позов виїздом відповідачки на інше постійне місце проживання, проте не зазначаючи куди саме та її нову адресу (стаття 107 ЖК України). Такі висновки суду суперечать підставам позову заявленого у суді першої інстанції та його обґрунтуванню. Крім того, критикуючи докази, на які послалась позивачка, апеляційний суд не навів доказів на спростування встановлених на їх основі фактів, обмежившись вказівкою, що ці докази не є переконливими, зокрема, пояснення свідків-сусідів, які були допитані у судовому засідання та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу показань, що не відповідають дійсності. За таких обставин, тягар доведення по справі було покладено лише на позивачку, яка надала суду докази, які на її думку є такими, що підтверджують її позов та є достатніми, за відсутності доказів на спростування поданих протилежною стороною. Покладаючи на позивачку тягар доведення у тому числі обставин, які передбачені іншою нормою матеріального права (статтею 107 ЖК України), суд апеляційної інстанції порушив статтю 71 ЖК України, відповідно до якої обставинами, які підлягають доведенню є зокрема: факт відсутності відповідачки у спірній квартирі, строк такої відсутності та її причини. Саме з приводу цього суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи з посилання на надані сторонами докази. За таких обставин, судове рішення апеляційної інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим і підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Крім того, Верховний Суд вказав, що в апеляційній скарзі Харківської міської ради не зазначено доводів, за яких можна б було дійти до висновку про порушення ухваленим судом першої інстанції рішенням прав Харківської міської ради на спірне житло.
У справі № 751/2231/19 Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду (про залишення без змін рішення про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення) та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, вказав, зокрема, таке. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що судами при вирішенні спору не враховано баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява № 25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 156). При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, з огляду на те, що ОСОБА_2 вселився до квартири АДРЕСА_1 зі згоди колишнього власника ОСОБА_3 , як член її сім`ї, а тому він у встановленому законом порядку набув права користування вказаною квартирою. Встановивши, що ОСОБА_2 вибув зі спірної квартири не з власної волі, не встановив наявність іншого житла, яке можна було б вважати його постійним місцем проживання. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення, водночас не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є підстави і предмет позовів, фактичні обставини.
Інші аргументи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до  статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішення апеляційного суду з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, Верховний Суд дійшов висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у цій справі було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалив законне і обґрунтоване рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.                                                                                                                        
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук