Ухвала
 
03 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/3573/21
провадження № 61-10649ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В.,                 вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталії Василівни, ОСОБА_2 про припинення дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В.,            ОСОБА_2 про припинення дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права.
 
В обґрунтування позову зазначав, що 17 травня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів складено, посвідчено та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за реєстровим номерами 1152, 1164 договір купівлі-продажу, який містить інформацію про його особу, зокрема, місце його проживання та ідентифікаційний номер. Водночас, він не надавав відповідачам згоди чи дозволу нам обробку, збереження, використання та поширення будь-якої інформації про свою особу (особистих персональних даних)             у спірному текстовому документі, що викладений на спеціальному бланку нотаріального документу серії: ВЕО № 562517 із вчиненням на ньому посвідчувального напису із позначеним реєстровим № 1152, оскільки під цим номером у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зареєстрована нотаріальна дія, учасником якої він не є.
 
Вказував, що незаконне зберігання відповідачами конфіденційної інформації про нього без його згоди у зазначеному надрукованому текстовому документі порушує його особисті немайнові права. Зокрема, відповідачами порушено приписи частини другої статті 32 Конституції України щодо заборони збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про його особу без його згоди, оскільки інформація про місце проживання відноситься до конфіденційної, а дані про ідентифікаційний номер - до інформації з обмеженим доступом.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня                    2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що фактично між сторонами існував спір щодо дійсності договору купівлі-продажу домоволодіння та               земельної ділянки від 17 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. Дійсність цього договору неодноразово була предметом судових розглядів, за результатами яких у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним було відмовлено. Крім того, позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Кучак Н. В. про порушення його особистого немайнового права (збирання та поширення конфіденційної інформації щодо нього) вже був предметом судового розгляду у справі № 344/4640/17, за результатами якого позивачу відмовлено у задоволенні позову. У спірних правовідносинах, з приводу яких розглядається справа, використання приватним нотаріусом персональних даних ОСОБА_1 відбулося за його заявою до цього нотаріуса та за його згодою. Докази протилежного відсутні. Крім того, ОСОБА_1 не доведено самого факту поширення ОСОБА_2 його персональних даних у спосіб, зазначений ним у позові, оскільки ця особа є покупцем за договором купівлі-продажу, та разом з ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса за вчиненням відповідної нотаріальної дії.
 
13 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду                від 22 травня 2023 року у цій справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, зокрема, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Проте, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судових рішень лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411                    ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Крім того, посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року                      у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталії Василівни, ОСОБА_2 про припинення дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак