ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року	Львів	Справа № 500/656/23 пров. № А/857/12421/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів  Затолочного В.С., Курильця А.Р., 
з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора України, Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Мандзій О.П., 
час ухвалення рішення: 16:19:47,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення: 08.06.2023,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Офісу Генерального прокурора України, Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур № 1 від 15.12.2022 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, визнання протиправним та скасування наказу Тернопільської обласної прокуратури від 31 січня 2023 року № 57к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 02 лютого 2023 року, поновлення ОСОБА_1 в Тернопільській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній заступника керівника місцевої прокуратури з 02 лютого 2023 року, стягнення з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 лютого 2023 року по дату ухвалення рішення судом, без урахування належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що відповідачами доведено правомірність своїх рішень належними та допустимими доказами.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необгрунтоване судове рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що дійсно у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік не вказав інформації про отриманий дохід у зв`язку із відчуженням автомобіля Renault Scenic 2005 року випуску. Однак, складаючи вказану декларацію він повідомив у відповідному розділі про вчинений правочин з відчуження вказаного автомобіля. Крім того 09.06.2018 він повідомив НАЗК про суттєві зміни в майновому стані, де вказав отриманий дохід в розмірі 80000 грн. 
Вважає, що кадрова комісія та суд не надали оцінки вказаним обставинам, які свідчать про його неуважність під час складання та подання декларації про доходи за 2018 рік.
Зазначає, що на спростування сумнівів комісії про дійсну вартість придбаного автомобіля ним було надано договір купівлі-продажу, тому обов`язок доказування ним виконаний.
Звертає увагу, що будь-яких рішень Національного агенства у відношенні позивача в частині задекларованих ним відомостей не виявлено, тому позивач підтвердив законність підстав і джерел набуття майна ним та членами сім`ї.
Також вважає, після ухвалення рішення Восьмим апеляційним адміністративним судом 02.03.2022 у справі №500/1984/21 про скасування рішення про неуспішне проходження атестації він був протиправно залучений до процедури повторного проходження атестації та після проходження усіх етапів держава змінила правила її проведення, на що він згоди не давав.
Крім того, зазначає, що рішення кадрової комісії стосовно нього не відповідає критеріям обгрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали б вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, спростовані відомостями у досліджених комісією доказах, а зміст оскаржуваного рішення фактично є лише самою констатацією сумніву у відповідності вимогам професійної етики прокурора, проте без наведеного належного обгрунтування такого висновку та переліку матеріалів/відомостей, що були взяті до уваги для такого висновку.
Відповідачі надали апеляційному суду відзиви на апеляційну скаргу, у яких заперечили щодо її доводів та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні представник відповідачів заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржене рішення суду без змін.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом Прокуратури Тернопільської області від 15.12.2015 № 1205-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури (т. 1 а.с. 11).
08.10.2019 ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію (т. 2 а.с. 102).
19.01.2021 Четвертою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення № 166 про неуспішне проходження атестації (далі – Рішення № 166) (т. 1 а.с. 11-13).
Зокрема, згідно розділу «Щодо невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності та професійної етики», Четверта кадрова комісія за результатами дослідження вироку Бучацького районного суду від 21.09.2016, яким засуджено ОСОБА_2 за ч.ч. 2,3 ст. 185 із застосуванням ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі із встановлення іспитового строку на три роки, встановила, що такий вирок не відповідає позиції прокурора Теребовлянської прокуратури. У довідці про результати судового розгляду кримінального провадження, яка була підготовлена процесуальним керівником на надана ОСОБА_1 зазначено лише відомості згідно з вироком суду та взагалі не зазначено відомості відповідно до ст.409 КПК України щодо підстав скасування вироку та позиції щодо апеляційного оскарження.
Проте, з`ясовано, що рішення про необхідність оскарження цього вироку в апеляційному порядку було погоджено заступником керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Юсипівим Р.В. лише після того, як 13.10.2016 розпочато кримінальне провадження № 42016210000000132 за зверненням ОСОБА_2 про вимагання у нього адвокатом ОСОБА_3 для працівника прокуратури ОСОБА_1 неправомірної вигоди в сумі 2500 доларів США за вирішення питання щодо неподання прокуратурою апеляційної скарги на вирок Бучацького районного суду від 21.09.2016 стосовно ОСОБА_2 . 
У той же час, встановлено, що апеляційна скарга була подана 19.10.2016. 
Водночас, вагомим, на переконання Четвертої кадрової комісії, стало те, що прокурор ОСОБА_1 не зумів пояснити, з яких причин апеляційна скарги подана лише 19.10.2016, не навів об`єктивних причин, які б могли перешкоди подати апеляційну скаргу раніше у зв`язку із чим, на думку Четвертої кадрової комісії, не зумів спростувати наявний сумнів щодо особистої зацікавленості в такому зволіканні із поданням апеляційної скарги та відповідності вимогам доброчесності та професійності придатності.
Також у Рішенні № 166 вказано, що прокурор Юсипів Р.В. не відповідає вимогам доброчесності у частині невідповідності витрат і набутого майна під час його роботи в органах прокуратури ним та його близькими особами, їхніми офіційними доходами, враховуючи що доходи ОСОБА_1 та його близьких є нижчими, ніж ринкова вартість набутого майна, зокрема щодо прибудови приватного будинку з допоміжними приміщеннями. 
У зв`язку з викладеним, Четверта кадрова комісія дійшла висновку, що заступник керівника Теребовлянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.
На підставі рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19.01.2021 № 166, наказом Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 16.03.2021 (т. 1 а.с. 12).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 у справі №  500/1984/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 скасовано та прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19.01.2021 № 166 «Про неуспішне проходження прокурором атестації». Визнано протиправним та скасовано наказ Тернопільської обласної прокуратури від15.03.2021 № 126к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області від 17.03.2021. Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2021 по 02.03.2022 в розмірі 360743 грн 26 копійок (т. 1 а.с.163-184).
Наказом Тернопільської обласної прокуратури від 04.04.2022 №204к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області.
15.12.2022 відбулось засідання Чотирнадцятої комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих). На засіданні комісії ухвалено рішення про неуспішне проходження атестації заступником керівника Теребовлянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 90,91).
Судом встановлено з розділу 3 «Обставини, що свідчать про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора» Рішення № 1 наступне.
Щодо вартості набуття рухового майна, комісія зазначила, що відповідно до декларацій особи, уповноваженої на виконання держави або місцевого самоврядування, 26.10.2015 ОСОБА_1 набув у власність автомобіль Рено Сценік (Renault Scenic) 2005 року випуску. Вартість на дату набуття вказана 6000 грн. Для з`ясування причин суттєвої різниці між вартістю вказаного авто та ринковою ціною подібного автомобіля члени комісії на електронну пошту ОСОБА_1 надіслали повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних із матеріалами атестації. У своїй письмовій відповіді на запитання комісії ОСОБА_1 повідомив, що у зв`язку із відсутністю в нього з дружиною коштів на придбання автомобіля ринкової вартості, вони вирішили придбати пошкоджений автомобіль та його ремонтувати. Даний автомобіль був несправний та суттєво пошкоджений. Документів на придбання автомобіля не збереглось. Водночас, ОСОБА_1 не зміг пояснити комісії, які саме пошкодження були в автомобіля, де здійснювався його ремонт, чому вартість придбання не відповідає навіть вартості окремих запчастин до автомобіля. Прокурор заперечно відповів на питання щодо можливої наявності посилання на оголошення про купівлю автомобіля; фотографій пошкоджень, квитанцій про оплату запчастин чи ремонту; актів виконаних робіт тощо. 
Комісія підкреслила, що той факт що відповідно до інформації зі спеціалізованих сайтів продажу автомобілів вартість транспортного засобу Renault Scenic 2005 року випуску на час придбання його ОСОБА_1 у 2015 році становила 6000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату купівлі прокурором автомобіля, становило понад 127 тис. грн. 
З огляду на це, в комісії наявний обґрунтований сумнів, що прокурором вказано достовірну інформацію щодо ціни придбання ним 26.10.2015 авто Рено Сценік (Renault Scenic) 2005 року випуску.
Щодо недекларування доходу та правочину, комісія зазначила, що ОСОБА_1 продав автомобіль Рено Сценік (Renault Scenic) 2005 року випуску 05.06.2018 за 80  000 грн, про що 09.06.2018 на сайті Національного агентства з питань запобігання корупції подав повідомлення про зміну в майновому стані. Поряд з цим, у щорічній декларації за 2018 рік ОСОБА_1 не зазначив про отримання доходу від відчуження даного транспортного засобу.
Порушення ОСОБА_1 вимог щодо декларування доходів надає комісії підстави мати обґрунтований сумнів у відповідності прокурора вимогам професійної компетентності та доброчесності прокурора.
Щодо обставин, які стали підставою для проведення службового розслідування, комісія вказала, що в ході службового розслідування встановлено, що за результатами судового розгляду 21.09.2016 Бучацьким районним судом Тернопільської області постановлено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю 3 роки. 
18.10.2016 прокурором Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Гриньків М.М. підготовлено та 19.10.2016 подано апеляційну скаргу на вказаний вирок. Водночас, за 5 днів до того, а саме 13.10.2016 прокуратурою Тернопільської області розпочато кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2 про вимагання у нього адвокатом ОСОБА_3 неправомірної вигоди для передачі співробітнику прокуратури ОСОБА_1 за вирішення питання щодо неподання прокуратурою апеляційної скарги на вказаний вирок. 
В матеріалах службового розслідування є інформація про те, що допитаний 19.10.2016 як підозрюваний, ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти, надані ОСОБА_2 , він мав намір передати заступнику керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Юсипівим Р.В. за вирішення питання щодо неподання прокуратурою апеляційної скарги. Хоча в подальшому ОСОБА_3 змінив свої покази, пославшись на тиск працівників Служби безпеки України та слідчого прокуратури, Комісія констатує той факт, що підтвердження інформації про такий тиск у матеріалах справи відсутнє.
Таким чином, незважаючи на те, що за результатами службового розслідування комісія прийшла до висновку, що відомості, які стали підставою для його призначення, не знайшли свого підтвердження, у Четвертої кадрової комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відсутності в діях ОСОБА_1 порушень. 
В підсумку, комісія прийшла до висновку, що наведені вище факти, як окремо, так і в сукупності дають комісії підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора.
У зв`язку із цим, заступник керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію (т. 1 а.с. 74-85).
Наказом Тернопільської обласної прокуратури від 31.01.2023 № 57к (далі – Наказ № 57к), на підставі рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур гарнізонів ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури (т. 2 а.с.101).
Вважаючи незаконними такі рішенням відповідачів, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини у цій справі склалися з приводу (не) правомірності звільнення позивача з посади прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі – Закон № 113-ІХ).
Гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо забезпечуються Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VII).
Законом № 113-IX запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII були внесені зміни.
У тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Відповідно до п.п. 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Як передбачено пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Згідно з пунктом 14 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
На виконання вимог Закону № 113-IX, наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі – Порядок № 221).
Вимогами п.1 Порядку № 221 передбачено, що атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон) та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку № 221, проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.
Пунктами 5, 6 розділу І Порядку № 221, унормовано, що предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Як передбачено п.8 розділу І Порядку № 221, за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. 
Пунктами 9, 10 розділу І Порядку № 221, визначено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Заява, вказана у пункті 9  розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.
Заява підписується прокурором особисто.
Пунктом 8 розділу IV Порядку № 221, передбачено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.
Вимогами п.9 розділу IV Порядку № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Згідно вимог п.п.10, 11 розділу IV Порядку № 221 фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).
Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії. Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).
За змістом п.п.12-14 розділу IV Порядку № 221, співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.  
Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання; Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Пунктами 15, 16 розділу IV Порядку № 221, визначено, що після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Пунктом 32 розділу V Порядку № 221, передбачено, що у разі скасування судом рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурор, якого поновлено на посаді чи рішення про звільнення якого з посади за наслідками атестації не приймалось з підстав, визначених законодавством України допускається кадровою комісією до проходження того етапу атестації, за результатами якого кадровою комісією прийнято відповідне рішення.
Пунктом 6 розділу V Порядку № 221, встановлено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури про звільнення відповідного прокурора з посади та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Як передбачено п.п.12, 13 Порядку роботи кадрових комісії, затверджений наказом Генерального прокурора України від 17.10.2019 № 233 (далі – Порядок № 233), рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. 
Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії. У разі відмови члена комісії підписати рішення або протокол, у такому рішенні або протоколі робиться відповідна відмітка.
Як вірно зазначено судом, Верховний Суд вже неодноразово викладав висновок щодо застосування приписів Закону № 113-ІХ, Порядку № 221, Порядку № 233, зокрема, у постановах від 21.09.2021 у справах № 200/5038/20-а та № 160/6204/20, від 24.09.2021 у справах № 160/6596/20 та № 280/4314/20, від 29.09.2021 у справах № 440/2682/20 та № 640/24727/19, від 17.11.2021 у справі № 540/1456/20, від 25.11.2021 у справі № 160/5745/20, від 22.12.2021 у справі № 640/1208/20, від 28.12.2021 у справі № 640/25705/19, від 29.12.2021 у справі № 420/4777/20, від 14.07.2022 у справі №640/1083/20, від 15.09.2022 у справі №380/4314/21, від 29.09.2022 у справі №260/3026/20, від 17.11.2022 у справі №520/9948/2020, від 29.11.2022 у справі №420/7494/20, від 23.02.2023 у справі №160/23222/21, від 28.02.2023 у справі №400/3152/21, від 18.05.2023 у справі №280/2836/21, 31.05.2023 у справі № 160/5323/21 та багатьох інших, та який є застосовним і до обставин цієї справи.
Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож суд врахував їх під час вирішення спору.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, яка вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.
Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.
У зв`язку із імплементацією цих змін у національний правопорядок 19.09.2019 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, у пункті 1 пояснювальної записки до проєкту якого наголошено, що після ухвалення Закону № 1697-VII в органах прокуратури не відбулося повноцінного кадрового перезавантаження з метою очищення лав прокурорів від осіб, які не відповідають вимогам доброчесності і професійності, що впливало на належність рівня виконання прокурорами своїх повноважень, а також рівня підтримки діяльності прокуратури суспільством. Цей Закон спрямований не стільки на зміну форми чи змісту діяльності прокуратури, скільки на проведення оцінки діючих прокурорів критеріям професійної компетенції, доброчесності та професійної етики.
Отже, як вірно зазначено судом, проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
За змістом цього Закону реформування прокуратури є цілеспрямованим комплексом процедур і заходів, передбачених чинним законодавством, спрямованих на трансформацію цінностей, принципів, завдань і функцій прокуратури, а також стандартів і організаційно-правових засад її діяльності. Мета цієї реформи - сформувати в Україні ефективну прокуратуру, яка б користувалася повагою та довірою суспільства та сформувати високопрофесійний і доброчесний корпус прокурорів.
Реалізація кадрового перезавантаження за цим Законом відбувається у формі атестації діючих прокурорів на відповідність критеріям професійної компетенції, доброчесності та професійної етики. Встановлена цим Законом атестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою.
Положення Закону № 113-ІХ щодо процедури переведення діючих прокурорів у разі успішного проходження ними атестації у порядку цього Закону, а також щодо процедури добору на вакантні посади, яка не є складовою процедури призначення на посаду прокурора у розумінні Закону № 1697-VII (норми щодо якої зупинені відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Закону №113-ІХ), а є самостійною та тимчасовою процедурою, передбаченою пунктами 20 та 22 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, носять тимчасовий характер (до 01.09.2021).
Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).
Суть запровадженого Законом № 113-ІХ етапу реформування прокуратури в частині кадрового перезавантаження полягала у тому, що корпус прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур мав формуватися, зокрема із уже переведених прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працювали на посадах прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах та успішно пройшли атестацію у порядку, визначеному Законом № 113-ІХ.
Частиною 3 статті 16 Закону № 1697-VII, в редакції до внесення змін Законом №113-IX, було встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
З набранням чинності Законом №113-ІХ, стаття 16 Закону № 1697-VII зазнала змін та на момент виникнення спірних правовідносин була викладена в редакції, відповідно до якої прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (підпунктом 12 пункту 21 розділу І Закону № 1697-VII у частині третій статті 16 слова «цим Законом» замінено словом «законом»).
Відтак, як вірно зазначено судом, на час виникнення спірних правовідносин законодавство, що регулює підстави та порядок звільнення прокурора з посади або припинення його повноважень, не обмежувалось виключно положеннями Закону № 1697-VII.
Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання такої підстави, як рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема за наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.
Верховний Суд у згаданих вище постановах, порівнюючи співвідношення правових норм Закону № 1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, указав, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин, та дійшов висновку, що у подібних правовідносинах застосовним є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятим пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом №1697-VII.
Також вірним є висновок суду, що у аспекті спірних правовідносин необхідно виходити з того, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Відповідно до пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та пункту 9 розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), за результатами якої приймається рішення кадрової комісії про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації. У разі неуспішного проходження атестації прокурором, таке рішення є безальтернативною підставою для прийняття наказу про звільнення прокурора з посади, яке має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на що має відповідати вимогам частини другої статті 2 КАС України. Тому, рішення цього органу [кадрової комісії] можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень (позиція, викладена в постанові КАС ВС від 31.05.2023 у справі № 160/5323/21).
При цьому, суд перевіряючи рішення кадрової комісії, не втручається у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, передбаченими статтею 2 КАС України, досліджує пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо розбіжностей встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясовує, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення.
Як встановлено судом, позивач пройшов перші два етапи атестації та був допущений до третього. Після цього, комісія прийняла рішення про неуспішне проходження співбесіди, наслідком чого стало рішення від 19.01.2021 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 . В підсумку позивача було звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської міської прокуратури, відповідно до наказу Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к. Проте, позивач оскаржив рішення про своє звільнення до суду. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 у справі № 500/1984/21 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника керівника Теребовлянської міської прокуратури. 
Поряд з цим, за правилами п.32 розділу V Порядку № 221, ОСОБА_1 , після поновлення на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, допущений до проведення співбесіди (третього етапу атестації).
З огляду на аналізовані правові норми рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за яким саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.
Судом також встановлено, що за результатами співбесіди кадровою комісією ухвалене Рішення №1. Змістовний аналіз оскаржуваного рішення свідчить про те, що причинами для його прийняття стали висновки комісії про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Як передбачено п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавство, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19).
Відповідно до пункту 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями; через характер повноважень, на виконання яких вони свідомо погодились, прокурори є постійно відкриті для публічної критики; будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії.
Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.
Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.
Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.
Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.
Чинне законодавство не містить визначення поняття «доброчесність», яке використовується у процедурі атестації прокурорів.
Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних (позиція, викладена в постанові КАС ВС від 31.05.2023 у справі № 160/5323/21).
Таким чином оцінка відповідності прокурора критеріям професійної етики здійснюється кадровою комісією крізь призму вищеозначених етичних вимог, встановлених до професії прокурора, і стандартів, що стосуються його позаслужбової поведінки й іншої дозволеної діяльності.
Мотиви спірного рішення в частині невідповідності прокурора вимогам доброчесності зводяться до висновків комісії про наявність обґрунтованих сумнівів щодо придбання автомобіля Renault Scenic 2005 року випуску за ціною 6  000 грн. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду, що в комісії виник обґрунтований сумнів щодо пояснень позивача, наданих ним під час співбесіди, з огляду й на те, що позивач не зміг пояснити які пошкодження були наявні в транспортного засобу, де здійснювався ремонт, чому вартість окремих запчастин до автомобіля перевищує вартість автомобіля.
У той же час, позивач не зміг спростувати існування обґрунтованого сумніву під час розгляду справ по суті.
Більше того, під час розгляду справи по суті в позивача запитувались будь-які інші засоби доказування, якими він може підтвердити вартість придбаного автомобіля, наявність пошкоджень в транспортного засобу, документальне підтвердження вартості придбаних деталей до автомобіля або вартості виконаних робіт з ремонту автомобіля, фотознімки пошкоджень транспортного засобу, контактні дані особи в якої придбано вказаний транспортний засіб тощо. 
Судом також підставно звернуто увагу, що у межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а має бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію.
Як вірно зазначив суд, сумнів у доброчесності прокурора у спірній ситуації відповідає сумніву пересічного громадянина, як члена суспільства довірою якого повинен користуватись прокурор. 
Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою дотримання інших прав та інтересів позивача, суд не може дійти висновку, що вартість придбаного автомобіля є іншою (більшою або меншою). Суд лише здійснює перевірку обґрунтованості сумніву в комісії щодо достовірності зазначеної ціни придбаного автомобіля. З огляду на це, суд вірно констатував, що такий сумів виник обґрунтовано, оскільки прокурор не зміг надати пояснень та їх документальне підтвердження стосовно вказаної ним ціни придбаного автомобіля. 
Також суд вірно зазначив, що визначена чинним законодавством атестація не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокурора чи кадрових комісій. Моніторинг способу життя суб`єкта декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування, задекларованим ним майну і доходам.
Так, встановлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.
Тому, наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ. 
Наведене, в свою чергу, свідчить, що кадрова комісія здійснюючи перевірку декларації позивача діяла на підставі закону, у межах повноважень, які надані законом, а також у спосіб, що визначений законом.
Завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.
Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).
У процедурі атестації обґрунтовані сумніви уповноваженої комісії набувають значення, а прокурор, який має намір підтвердити свою відповідність вимогам професійної етики та доброчесності, повинен спростувати такі сумніви, або довести їх необґрунтованість. В протилежному випадку, задля досягнення мети запровадженої реформи прокуратури, такі сумніви можуть бути витлумачені не на користь особи.
Судом також враховано, що з огляду на визначення нового місця прокуратури в системі державної влади України, вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді та має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 року №5-р(ІІ)/2020), то колегія суддів уважає застосовними до спірних правовідносин висновки ЄСПЛ у рішенні по справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v. Albania) від 09.02.2021 (заява №15227/19), що набуло статусу остаточного 31.05.2021, з приводу результатів процедури оцінювання щодо заявниці, у результаті якої її звільнили з посади судді Конституційного суду внаслідок недекларування частини активів на банківському рахунку та спільної із чоловіком квартири.
Зокрема, ЄСПЛ у вказаній справі зазначив, що варто також враховувати особливості широко застосовних процесів аудиту активів. На думку Суду, з урахуванням того, що особисті або сімейні статки зазвичай накопичуються протягом трудового життя, встановлення жорстких часових обмежень для оцінювання статків значно обмежило б і вплинуло на здатність органів влади оцінювати законність усіх статків, набутих протягом професійної кар`єри особою, яка проходить перевірку. У зв`язку з цим оцінювання статків має певні особливості на відміну від звичайних дисциплінарних розслідувань, які потребують надання державі-відповідачу більшої гнучкості в застосуванні встановлених законом обмежень, сумісних із метою відновлення та зміцнення довіри суспільства до системи правосуддя та забезпечення високого рівня доброчесності, якого очікують від представників судової системи (п.349).
ЄСПЛ також зазначив, що покарання, застосовані до заявниці, відповідали висновкам, зробленим органами перевірки, зокрема, про те, що вона подала неправдиву декларацію та приховала статки, подала неточну декларацію про інші статки та, як було встановлено, підірвала довіру суспільства до системи правосуддя. Як вважає Уряд, держава вимагає від державних службовців дотримання конституційних принципів, на яких вона заснована (п.401).
Крім того, Суд повторив, що для цілей «цивільно-правової» частини пункту 1 статті 6 Конвенції те, що тягар доведення перейшов на заявницю під час процедури перевірки саме собою не було свавільним. Суд вважає, що, беручи до уваги процес оцінювання особистих або сімейних статків, накопичених протягом професійного життя судді, пом`якшувальні обставини, передбачені в Законі про перевірку, неподання заявницею документів, що підтверджують об`єктивну неможливість продемонструвати законний характер доходу її партнера та її власне неповідомлення про майно в момент його придбання, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо стверджуваного порушення принципу правової визначеності не було (п.352, 353).
З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду, що не зазначення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік інформації про отриманий дохід у зв`язку із відчуженням автомобіля Renault Scenic 2005 року випуску, викликало в комісії обґрунтований сумів, з чим в повній мірі погоджується суд.
Щодо виникненням в комісії обґрунтованого сумніву щодо невідповідності прокурора ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора, в частині наявності обставин, які стали підставою для службового розслідування (кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 ), то в цій частині апелянт не оскаржував рішення суду першої інстанції, відтак відсутні підстави для його перегляду в цій частині з урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягали до задоволення.
При цьому, судом також враховано позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; від 09.12.1994; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі №  500/656/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 11.09.2023.