ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/299/21  Номер провадження 22-ц/814/2741/23	Головуючий у 1-й інстанції Шолудько А.В.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житлового приміщення
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – ОСОБА_3 
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2022 року, прийнятого під головуванням судді Шолудько А.В. в м.Котельві, зі складанням 12.12.2022 року
в с т а н о в и в :
У березні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що вона є власником вказаного житлового будинку, в якому зареєстрована її невістка - ОСОБА_2 , яка фактично не проживає з 2017 року, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання. 
Вказувала, що тривала відсутність відповідача свідчить про те, що вона має інше місце проживання. 
Натомість реєстрація ОСОБА_2 в домоволодінні обмежує права позивача щодо користування і розпорядження нею своїм майном, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих осіб.
Посилаючись на вищенаведене просила визнати відповідача такою, що втратила право на користування даним житловим приміщенням.
16.03.2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.
Зазначала, що відповідачі створюють перешкоди їй у користуванні житловим приміщенням, в якому вона зареєстрована, шляхом заміни замків, чим позбавляють її доступу до даного будинку та господарських приміщень.
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. 
Відмовлено у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 та вселення до житла.
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог первісного позову і відсутністю доведення обставин у зустрічному позові.
Рішення оскаржила ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Вважає, що факт відсутності її у спірному житловому приміщенні понад рік без поважних причин не доведений. Зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням, натомість зміна замків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 створюють їй перешкоди у користуванні спірним домоволодінням.
У відзиві  ОСОБА_1 , посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення районного суду залишити без змін. 

Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання та вдруге  не прибули до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №767 від 24.02.2021 року, в домогосподарстві зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 23.04.2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23.06.2021 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. 
Районний суд, задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, рішення мотивував тим, що ОСОБА_2 припинила подружні відносини з ОСОБА_3 , змінила місце роботи і проживання, постійно мешкала за іншою адресою в іншому місті, що вказує про свідому поведінку відповідача та свідчить про втрату нею інтересу до спірного житла, в якому вона не проживала без поважних причин понад один рік до дня звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірним домоволодінням.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які  мають у приватній власності  будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
У даній справі ОСОБА_2 не надано суду наявності поважних причин її відсутності у будинку позивача, відсутні також належні докази про те, що з 2017 року вона мала будь-який зв`язок з домоволодінням по АДРЕСА_1 , надавала кошти по сплаті за комунальні послуги та приймала участь в його утриманні.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Про не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку свідчать також обставини, встановлені при розгляді іншої цивільної справи № 535/249/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Як зазначено в постанові Полтавського апеляційного суду від 23.06.2021 року за наслідками апеляційного перегляду цієї справи, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить відомості щодо припинення у квітні 2016 року шлюбних відносин між сторонами.
ОСОБА_2 , звертаючись у березні 2021 року з позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 зазначала, що вона ‘чотирі роки тому почала їздити на роботу до Києва, часто приїжджати додому не мала змоги, але повернулась додому 12.03.2021 року не змогла попасти не тільки у будинок, а й у двір’ (т.1, а.с.65).
На підтвердження зазначеної обставини ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_3 замінив замки в будинку та господарських спорудах.
Проте, зазначена обставина належним чином не доведена.
Так, з акту від 15.03.2021 року про встановлення факту не допуску до домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що за свідченням сусідів 12 та 13 березня був факт  не допуску ОСОБА_2 до вказаного домоволодіння, в якому вона зареєстрована з 24.01.1987 року, але в силу своїх обставин змушена тимчасово бути у від`їзді (на заробітках). ОСОБА_3 взагалі обмежив доступ до домогосподарства, а іншого житла ОСОБА_2 не має (т.1, а.с.77).
З талону-повідомлення про прийняття   і реєстрацію заяви про правопорушення та іншу подію  сектору поліцейської діяльності  №1 відділення поліції №4 Полтавського  районного управління поліції ГУНП в Полтавській області  вбачається, що  12.03.2021 року ОСОБА_2   звернулась з заявою про те, що чоловік  ОСОБА_3   вчиняє домашнє насильство, неадекватно себе поводить (т.1, а.с.71).
Отже, з наданих ОСОБА_2 документів не підтверджується факт заміни замків та у зв`язку з цим обмеження позивача за зустрічним позовом в користуванні житловим приміщенням за адресом її реєстрації.
Разом з цим, усунення  психологічного та  фізичного насильства між на той час подружжям Корост  мало  вирішуватись згідно положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
За таких обставин вбачається доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відсутності відповідача в належному їй будинку понад один рік до звернення до суду з даним позовом.
Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до  ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27.07.2023 року.

Головуючий суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 С.Б. Бутенко
                                                                                                                       О.І. Обідіна