Постанова  
Іменем  України
 
13 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 355/1165/20
 
провадження № 61-6444св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Вест Файненс Енд Кредит Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Київської області Позднякова Надія Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірбаба Ірина Борисівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 жовтня   2022 року у складі судді Червонописького В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Нежури В. А., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року акціонерне товариство «Вест Файненс Енд Кредит Банк» (далі - АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк») звернулося до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Київської області Позднякова Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірбаба І. Б., про визнання договорів дарування недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на нерухоме майно.
Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Вест Файненс Енд Кредит Банк», правонаступником якого є АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Деско Юкрейн» (далі - ТОВ «Деско Юкрейн») було укладено договір № 42-2467/12-КЮ про відкриття кредитної лінії, ліміт якої становив 750 тис. доларів США. У подальшому умови цього договору змінювалися неодноразово, зокрема, у частині визначення ліміту кредитування, строку виконання зобов`язання та плати за користування кредитом.
02 червня 2016 року на забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 42-2467/12-ПФ2, за умовами якого останній поручився за виконання позичальником обов`язків повернути банку наданий за основним договором кредит, обов`язків щодо сплати банку процентів за користування кредитом, обов`язків щодо сплати банку комісії, неустойки (пені, штрафу) та понад суму неустойки відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань. Відповідно до пункту 3.1. договору поруки боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов`язків як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому самому обсязі, що й боржник.
У додатковій угоді від 05 травня 2017 року № 1 до договору поруки визначено, що ліміт кредитної лінії становить еквівалент 24 000 000 грн, а строк кредитування - до 06 травня 2019 року.
Станом на 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 був учасником ТОВ «Деско Юкрейн» та володів 50 % статутного капіталу цього товариства.
21 червня 2018 року Господарським судом Херсонської області у справі № 923/571/18 постановлено ухвалу про прийняття заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсід Коммодітіс» (далі - ТОВ «Скайсід Коммодітіс») про порушення справи про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн».
27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , було укладено договір дарування комплексу будівель та споруд, загальною площею 750,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б., зареєстрований за № 559.
Відповідно до пункту 1 вищевказаного договору дарування обдаровувана - ОСОБА_3 є дружиною дарувальника - ОСОБА_1 
04 липня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 було укладено договір дарування комплексу будівель і споруд, загальною площею 750,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Баришівського територіального округу Київської області Поздняковою Н. М., зареєстрований за № 1313.
10 серпня 2018 року банк звернувся до Господарського суду м. Києва із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя, заборгованості договором кредиту у розмірі 26 883 585,45 грн (справа № 910/11016/18).
Рішенням Господарського суду м. Києва від 28 травня 2019 року                       у справі № 910/11016/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Вест Файненс Кредит Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі    20 793 647,50 грн, заборгованість за процентами у розмірі 2 957 999,55 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 443 485,39 грн, пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 368 641,23 грн та 398 456,61 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні зустрічного позову     ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним відмовлено. 
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 , як поручитель та учасник                      ТОВ «Деско Юкрейн» з правом власності 50 % статутного капіталу, усвідомлював можливе стягнення з нього кредитної заборгованості, яка виникла у ТОВ «Деско Юкрейн» перед банком. Отже, з метою уникнення виконання зобов`язань за договором поруки від 02 червня 2016 року та рішення Господарського суду м. Києва від 28 травня 2019 року                               у справі № 910/11016/18 ОСОБА_1 відчужив на користь третіх              осіб шляхом укладення договорів дарування належний йому на праві власності комплексу будівель та споруд, загальною площею 750,5 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вважав, що вищевказані договори дарування є фіктивними і такими, що порушують законні права банку, оскільки дії сторін цих договорів направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухомість з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з поручителя боргу.
Посилаючись на викладене, АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» просило суд:
 - визнати договір дарування комплексу будівель і споруд, укладений 27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,              посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б., зареєстрований за № 559, недійсним;
 - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень             від 27 червня 2018 року, індексний № 41833139, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірбаби І. Б. згідно з договором дарування комплексу будівель і споруд, укладеним 27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б., зареєстрований за № 559;
 - припинити право власності на комплекс будівель і споруд за              ОСОБА_3 , зареєстроване за № 26888585 на підставі договору дарування комплексу будівель і споруд, укладеного 27 червня 2018 року між    ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б., зареєстрованого за № 559;
 - визнати договір дарування комплексу будівель і споруд, укладений           04 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М., зареєстрований за № 1313, недійсним;
 - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень             від 04 липня 2018 року, індексний №41894813, приватного нотаріуса Баришівського нотаріального округу Київської області Позднякової Н. М. згідно з договором дарування комплексу будівель і споруд, укладеним        04 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М., зареєстрований за № 1313;
 - припинити право власності на комплекс будівель і споруд за           ОСОБА_2 , зареєстроване за № 26888585 на підставі договору дарування комплексу будівель і споруд, укладеного 04 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М., зареєстрованого за № 1313.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 жовтня 
2022 року позов АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» задоволено. 
Визнано договір дарування комплексу будівель і споруд, укладений              27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Кірбабою І. Б. та зареєстрованого за № 559, недійсним.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                         від 27 червня 2018 року, індексний № 41833139, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірбаби І. Б. згідно з договором дарування комплексу будівель і споруд, укладеного 27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б. та зареєстрованого за № 559.
Припинено право власності на комплекс будівель і споруд за ОСОБА_3 зареєстроване за № 26831953 на підставі договору дарування комплексу будівель і споруд, укладеного 27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б. та зареєстрованого за № 559.
Визнано договір дарування комплексу будівель і споруд, укладеного             04 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М. та зареєстрованого за № 1313, недійсним. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                         від 04 липня 2018 року, індексний № 41894813, приватного нотаріуса Баришівського нотаріального округу Київської області Позднякової Н. М. згідно з договором дарування комплексу будівель і споруд, укладеного            04 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М. та зареєстрованого за № 1313.
Припинено право власності на комплекс будівель і споруд за             ОСОБА_2 , зареєстроване за № 26888585 на підставі договору дарування комплексу будівель і споруд, укладеного 04 липня 2018 року     між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Київської області Поздняковою Н. М. та зареєстрованого за № 1313.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» судовий збір у розмірі 13 116 грн. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оспорені договори дарування є фіктивними, оскільки дії сторін під час їх укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, а з метою приховання нерухомого майна, яке є предметом договорів дарування, від виконання за його рахунок кредитного грошового зобов`язання. 
Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 жовтня           2022 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Київської області Позднякова Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірбаба І. Б., про визнання договорів дарування недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на нерухоме майно залишено без змін.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 жовтня           2022 року у частині вирішення питання розподілу судових витрат змінено, замість застосування способу солідарного стягнення, застосовано стягнення      у рівних частках.
Погоджуючись із висновками районного суду по суті спору, апеляційний суд також зазначив, що при укладенні оспорюваних договорів дарування від 27 червня 2018 року та від 04 липня 2018 року воля сторін (відповідачів у справі) не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів на користь позивача з ОСОБА_1 . З огляду на викладене наявні правові підстави, передбачені положеннями статей 203, 215, 234 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування нерухомого майна, які вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. У зв`язку з цим наявні правові для скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачами. 
Суд апеляційної інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. 
Разом з тим, апеляційний суд не погодився із висновками районного суду про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача судових   витрат у розмірі 13 116 грн, оскільки чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачене солідарне стягнення судових витрат, тому в цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом змінено, а саме замість застосування способу солідарного стягнення, застосовано стягнення у рівних частках, так як сам розмір судових витрат судом першої інстанції обчислено вірно. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Баришівського районного суду Київської області. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2023 року справу за позовом       АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Київської області Позднякова Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірбаба І. Б., про визнання договорів дарування недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на нерухоме майно призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій послалися, як на безумовну підставу неплатоспроможності ТОВ «Деско Юкрейн», наявність на момент укладення оспорюваних договорів дарування від 04 липня 2018 року           та 27 червня 2018 року ухвали господарського суду Херсонської області від 21 червня 2018 року у справі № 923/571/18 про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн». При цьому, вказана ухвала господарського суду відсутня у матеріалах справи та судом не досліджувалася. Судами не було надано оцінки тому, що на момент укладання оспорюваних договорів дарування справа про банкрутство не була порушена, а матеріали справи не містять доказів того, що на момент укладання договорів дарування  ОСОБА_1 було відомо про наявність ухвали господарського суду від 21 червня 2018 року у справі № 923/571/18 про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн», як процесуального документу. Крім того, справа про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн» була порушена ухвалою господарського суду Херсонської області лише 05 липня 2018 року, тобто після укладення оспорюваних правочинів. 
Позивач, як на підставу своїх позовних вимог, окрім положень статті 234 ЦК України, також посилався на положення статті 228 ЦК України, що є безпідставним. При цьому не доведені належними та допустимими доказами вимоги позивача щодо визнання правочинів фіктивними з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України. 
Суди не звернули уваги на те, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачами та подальше укладення договору оренди земельної ділянки під цим об`єктом нерухомості свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, виконання кредитного договору було забезпечено укладенням договору іпотеки          від 07 травня 2012 року, предметом якого було інше нерухоме майно, належне ОСОБА_6 , а не те, що було предметом оспорюваних договорів дарування. 
Позивачем не було надано доказів того, на якій стадії на момент звернення до суду з цим позовом перебувало виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу за рішенням суду, чи вжито заходів щодо забезпечення виконання рішення суду за рахунок майна, яке перебуває в іпотеці.
Судами попередніх інстанцій не надано оцінку доводам відповідача в частині порушення процесуального законодавства під час збільшення позивачем позовних вимог та зміни предмету позову. Заява про збільшення позовних вимог не відповідало вимогам законодавства, оскільки позивач змінив не тільки предмет, а й підстави позову, а тому її слід було розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мали б бути оформлені належним чином.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення            є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Судами досліджено докази та встановлено, що на час укладення оспорюваних правочинів відповідачами вчинялися дії по уникненню виконання грошових зобов`язань, які виникли між сторонами на підставі кредитного договору та договорів забезпечення. 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, не спростовують наявність заборгованості відповідача перед позивачем.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Вест Файненс Енд Кредит Банк», правонаступником якого є АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк», та ТОВ «Деско Юкрейн» було укладено договір № 42-2467/12-КЮ      про відкриття кредитної лінії, ліміт якої становив 750 тис. доларів США.         У подальшому умови цього договору змінювалися неодноразово, зокрема, в частині визначення ліміту кредитування, строку виконання зобов`язання та плати за користування кредитом (т. 1, а. с. 9-24, 64-79).
02 червня 2016 року на забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 42-2467/12-ПФ2 (т. 1, а. с. 25-27, 80-82).
Відповідно до пункту 2.1. вказаного договору поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків повернути банку наданий за основним договором кредит, обов`язків щодо сплати банку процентів за користування кредитом, обов`язків щодо сплати банку комісії, неустойки (пені, штрафу) та понад суму неустойки відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань. 
Згідно з пунктом 3.1. договору поруки боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов`язків як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому самому обсязі, що й боржник.
У додатковій угоді від 05 травня 2017 року № 1 до договору поруки визначено, що ліміт кредитної лінії становить еквівалент 24 000 000 грн, а строк кредитування - до 06 травня 2019 року (т. 1, а. с. 25, 80).
Станом на 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 був учасником                         ТОВ «Деско Юкрейн» та володів 50 % статутного капіталу цього товариства (т. 1, а. с. 38-44).
21 червня 2018 року Господарським судом Херсонської області у справі № 923/571/18 було прийнято ухвалу про прийняття заяви ТОВ «Скайсід Коммодітіс» про порушення справи про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн». Ці дані містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з якого також вбачається, що це провадження ще триває.
27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , укладено договір дарування комплексу будівель та споруд, загальною площею 750,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбабою І. Б., зареєстрований за № 559. Відповідно до пункту 1 вищевказаного договору дарування обдаровувана - ОСОБА_3 є дружиною дарувальника - ОСОБА_1 . Договір зареєстровано у відповідному державному реєстрі 27 червня 2018 року (т. 1, а. с. 206-207, 212). 
04 липня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування комплексу будівель і споруд, загальною площею 750,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Баришівського територіального округу Київської області Поздняковою Н. М., зареєстрований за № 1313 (т. 1, а. с. 208-209).
Згідно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 липня 2018 року вищевказаний комплекс будівель та споруд належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 33, 89).
Листом від 11 липня 2018 року на адресу  ОСОБА_1 та ТОВ «Деско Юкрейн» позивачем направлено вимогу про усунення порушень основного зобов`язання (т. 1, а. с. 28-29, 83-88).
20 липня 2018 року між Баришівською селищною радою Київської області та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 14 червня 2007 року, згідно з умовами якої змінено орендаря з  ОСОБА_1 на ОСОБА_2 . Вказаний договір зареєстровано у відповідному державному реєстрі (т. 1, а. с. 34-37).
10 серпня 2018 року АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» звернулося до Господарського суду м. Києва із позовною заявою про стягнення  з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі                26 883 585,45 грн (справа № 910/11016/18).
Відповідно до наказу Господарського суду м. Києві від 16 жовтня 2019 року у справі № 910/11016/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Вест Файненс Енд Кредит Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 793 647,50 грн, заборгованість за процентами у розмірі 2 957 999,55 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 443 485,39 грн, пеню за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 368 641,23 грн та 398 456,61 грн - витрат по сплаті судового збору                  (т. 1, а. с. 227).
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року у справі № 910/11016/18, виданого 16 жовтня 2019 року. Станом на 18 березня 2021 року виконавчі дії проводяться, що вбачається з інформації про виконавче провадження (т. 1, а. с. 228-232).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому 
її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідні ознаки фіктивного правочину заначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, провадження № 14-260цс19, та у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20, провадження № 61-4796св22.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача 
є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови 
від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».
Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати 
боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої 
статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження 
№ 14-260цс19).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі 
№ 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18, зазначено, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Судом установлено, що  ОСОБА_1 , як поручитель та учасник ТОВ «Деско Юкрейн» з правом власності 50 % статутного капіталу, відчужуючи спірне нерухоме майно, був обізнаний про те, що ТОВ «Деско Юкрейн» є неплатоспроможним товариством та не може повністю погасити наявну заборгованість перед позивачем, а отже, міг на майбутнє передбачити негативні наслідки для себе у випадку, якщо ТОВ «Деско Юкрейн» не зможе повністю розрахуватись з усіма боргами.
Про наявність грошового зобов`язання також свідчить виданий Господарським судом м. Києва наказ від 16 жовтня 2019 року у справі № 910/11016/18, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Вест Файненс Кредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 793 647,50 грн, заборгованість за процентами у розмірі 2 957 999,55 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 443 485,39 грн, пені       за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 368 641,23 грн та      398 456,61 грн - витрат по сплаті судового збору. При цьому вказаним  судовим рішенням підтверджуються саме обставини наявності грошового зобов`язання і їх невиконання, які виникли раніше. А отже, дата видання цього наказу не спростовує висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність у нього заборгованості перед банком.
27 червня 2018 року між ОСОБА_1 та його дружиною - ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , було укладено договір дарування комплексу будівель та споруд, загальною площею 750,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . А вже через декілька днів після укладення цього договору 04 липня 2018 року ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 укладено другий договір дарування, на підставі якого право власності на вказаний вище комплекс будівель та споруд перейшло до ОСОБА_2 .
Про фіктивність оспорюваних договорів дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, свідчить те, що відчуження вищезазначеного комплексу будівель та споруд відбулося спочатку на користь дружини ОСОБА_1 , від імені якої діяв  ОСОБА_2 , а потім дружина - ОСОБА_3 подарувала вказаний комплекс будівель та споруд ОСОБА_2 , який, як встановлено судом, не є її близьким родичем. Обґрунтованих причин вчинення саме договорів дарування відповідачі суду не надали. 
Верховний Суд ураховує й те, що договори дарування укладалися після початку судових процесів й у короткий проміжок часу, очевидно з метою уникнення цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, у справі, що переглядається, доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочинів (27 червня 2018 року та 04 липня 2018 року), тобто після відкриття провадження про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн »); контрагенти з якими боржник уклав оспорювані договори дарування (дружина боржника та представник дружини); безоплатність оспорюваних договорів дарування.
Отже, боржник, який відчужує майно (комплекс будівель та споруд) на підставі договорів дарування на користь своєї дружини, а згодом на особу, яка була представником дружини, за наявності у нього грошового зобов`язання на значну суму, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Аналогійний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22), в якому, зокрема, зазначено таке: «суди при задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів та їх кваліфікацію як фраудаторних, обґрунтовано вважали, що: приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування та купівлі продажу) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди)… До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відноситься: ОСОБА_7 було відомо про пред`явлення        ОСОБА_8 цивільного позову в межах розгляду кримінальної справи № 161/9741/18, 
а також в намаганні її представника забезпечити його арештом (тобто, спірні правочини були укладені у період розгляду кримінальної справи      
№ 161/9741/18 та після пред`явлення позивачкою матеріальної претензії); … обидва правочини укладалися між членами сім`ї (із дружиною та із донькою),      ОСОБА_7 продовжує проживати у квартирі».
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня      2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761/19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».
До подібних висновків, а саме визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, провадження № 61-6420св21, зазначив таке: «… очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовийінструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів 
(30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі № 439/506/16-ц)…»
Більше того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі                 № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке:          «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року 
у справі № 910/12093/20. 
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що при укладенні оспорюваних правочинів від 27 червня 2018 року        та від 04 липня 2018 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів. 
Отже, висновок судів про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів дарування нерухомого майна недійсними є правильним. 
Доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, про те, що у матеріалах справи відсутня ухвала господарського суду про порушення справи про банкрутство ТОВ «Деско Юкрейн» не заслуговують на увагу, оскільки вказане судове рішення опубліковане в Єдиному державному реєстрі судових рішень, дані якого відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» є відкритими і перевірені апеляційним судом.
Посилання касаційної скарги на відсутність доказів, які підтверджують, що ОСОБА_1 був обізнаний про неплатоспроможність ТОВ «Деско Юкрейн», спростовуються тим, що він, як поручитель та учасник ТОВ «Деско Юкрейн» із часткою 50% статутного капіталу, не міг не знати про фінансовий стан юридичної особи, засновником якої він є.
Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог були предметом розгляду апеляційного суду та додаткового правового обґрунтування не потребують, оскільки є безпідставними. 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження 
у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 жовтня   2022 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець