УХВАЛА

28 вересня 2023 року 
м. Київ
справа №160/4765/21
провадження № К/990/16751/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів - Загороднюка А.Г., Губської О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за №160/4765/21 
за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Рябчук  О.С.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11  січня 2022  року (колегія суддів у складі головуючого судді (судді доповідача) Чепурнова  Д.В., суддів - Мельника  В.В., Сафронової  С.В.),
УСТАНОВИВ:
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (далі - ТУ ДБР у м. Мелітополі) від 26 лютого 2021 року №31ос про звільнення заступника начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі Деркача М.А., з 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, або на рівнозначній посаді;
- стягнути з ТУ ДБР у м. Мелітополі на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з виплат за грудень 2020  року та січень 2021  року як за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача із займаної посади;
- стягнути з ТУ ДБР у м. Мелітополі на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300  000  грн.
Також позивач просив допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за 1 місяць.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його звільнення суперечить підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 03  грудня 2019  року №305«Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон №305). Вважає, що мав переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки працював в умовах режимних обмежень та мав доступ до інформації зі ступенем секретності «цілком таємно» та «таємно».
Позивач зауважив, що в порушення норм трудового законодавства йому не було запропоновано посаду одного з двох заступників начальників слідчих відділів або іншу рівнозначну посаду в ТУ ДБР у м.  Мелітополі (до змін у штатний розпис слідчих відділів було три). На його переконання, сам собою факт внесення змін до штатного розпису державного органу, який не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для звільнення працівника з роботи. Позивач вважає, що відбулася лише зміна назви посади, яку він обіймав, без зміни правового статусу, обсягу завдань і основних функцій, тобто це не призвело до змін структури та завдань ТУ ДБР у м. Мелітополі, а також скорочення цієї посади. Указав, що його звільненню не передувала будь яка індивідуальна оцінка роботи на посаді державного службовця.
Крім цього зазначив, що станом на день його звільнення директор ТУ ДБР у м.  Мелітополі не був керівником державної служби, а отже на мав повноважень звільняти державних службовців. Указав, що оскаржуваний наказ прийнято на підставі, яку не передбачено статтею  87 Закону України від 10  грудня 2015  року №889«Про державну службу» (далі - Закон №889). На думку позивача, відбулась зміна категорії посади, яку він обіймав, а не скорочення цієї посади, що не є підставою для звільнення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11  січня 2022  року, у задоволенні позову відмовлено.
Висновки судів попередніх інстанцій зводяться до того, що 27  грудня 2019  року відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган. Внаслідок реалізації низки наказів ДБР посади державної служби у слідчому управлінні ТУ ДБР у м.  Мелітополі були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займав позивач, та водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу. Отже, мало місце скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни структури та зміни штатного розпису органу, в якому він працював.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме Закону №889на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню. Із цих підстав судами відхилено доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача. Також суди зауважили, що на момент прийняття наказу про звільнення позивача, редакція статті  87 Закону №889-VIIІ встановлювала, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі
Суди критично оцінили твердження позивача щодо неналежного попередження його відповідачем про наступне звільнення, взявши до уваги, що відповідно до наявних у справі матеріалів 28 січня 2021  року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення з 01  березня 2021 року відповідно до попередження від 26  січня 2021  року №17 09/416/9-23/2021.
Мотиви позивача з приводу того, що спірний наказ суперечить положенням підпункту 4 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305суди також оцінили критично, указавши на помилковість розуміння позивачем цієї норми як соціально трудової гарантії, оскільки за її змістом відповідні працівники ДБР після набрання чинності Законом №305 ІХ лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді, а зайняття посади особи рядового і начальницького складу в ДБР здійснюється за результатом відповідного конкурсу.
Оцінюючи доводи позивача щодо підписання оскаржуваного наказу неповноважною особою, а саме не керівником державної служби, суди зазначили, що директор ТУ ДБР є найвищою посадовою особою у відповідному територіальному управлінні, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад його працівників, за винятком тих, яких призначає Директор ДБР, та суб`єктом призначення в розумінні пункту  7 частини першої статті  2 Закону №889.
З огляду на викладене суди констатували відсутність правових підстав для задоволення позову.
04 липня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року у справі №160/4765/21.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Жук  А.В., судді Загороднюк А.Г, Губська О.А.
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2022 року визнано неповажними наведені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень, відмовлено у задоволенні його клопотання про поновлення цього строку, залишено касаційну скаргу без руху, а скаржникові надано десятиденний строк для усунення наведених в мотивувальній частині цієї ували недоліків поданої ним скарги.
02 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла заява про поновлення строків на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження, визнано причини його пропуску поважними, поновлено цей строк та відкрито провадження за поданою ним касаційною скаргою.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті  328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме з огляду на наведені у касаційній скарзі мотиви щодо застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Обґрунтовуючи свої доводи у частині, що стала підставою відкриття касаційного провадження, скаржник зазначив, що апеляційний суд застосував положення частини третьої статті 87 Закону №889без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї правової норми у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 16 червня та 15  липня 2021  року в справах № 440/1964/20 та №140/6353/20. У цьому контексті скаржник посилається на хибність висновків судів про те, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються.
Разом із цим, після відкриття касаційного провадження було встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Колегія суддів зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та установлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону №889з посади заступника начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі; яка відносилася до посад державної служби, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису з припиненням державної служби, що було зумовлено зміною статусу ДБР із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган та виведенням у зв`язку із цим зі штатного розпису відповідних територіальних управлінь посад державної служби з уведенням замість них нових посад - рядового та начальницького складу у новостворених відділах згідно з новою структурою територіального управління.
За обставинами справи №140/6353/20, на яку послався скаржник, державного службовця було звільнено з посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, пункту 1 частини першої  статті 40 Кодексу законів про працю України внаслідок реорганізації Львівської митниці ДФС, де працював позивач, шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, частково задовольнив вимоги позивача, визнавши протиправним та скасувавши наказ про його звільнення і поновивши його на посаді. Верховний Суд, скасовуючи постановою від 15  липня 2021  року рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення Закону України «Про державну службу» у редакції з 13 лютого 2020 року, натомість суди помилково застосували цей Закон у редакції на момент початку реорганізації Львівської митниці ДФС - 28 листопада 2019 року. Крім цього, Верховний Суд зауважив, що матеріали справи не містили доказів отримання позивачем попередження про наступне звільнення із займаної посади 11 березня 2020 року. Також, Верховний Суд, у контексті того, що суди попередніх інстанцій поновили позивача на посаді, акцентував на невстановленні ними обставин, які мали бути з`ясовані, а саме щодо наявності у відповідача станом на момент початку процедури звільнення позивача, тобто на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, будь-яких вакантних посад державної служби.
У справі ж № 440/1964/20 касаційним судом було визнано пріоритетним у правозастосуванні до спірних правовідносин положення Закону України «Про протидію захворювання на туберкульоз», а не Закону №889-VIIІ з огляду на закріплення державою соціальної гарантії для осіб, які хворіють на туберкульоз, збереження за ними місця роботи на весь період лікування.
Отже, обставини у справах № 440/1964/20 та №140/6353/20 суттєво відрізняються від обставин справи, про перегляд рішень у якій ставить питання скаржник, при цьому судовими рішеннями, на які послався у касаційній скарзі позивач (постанови Верховного Суду від 16 червня та 15  липня 2021  року відповідно), Верховний Суд скасував судові рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з мотивів неповного з`ясування обставин у справі, тобто його висновки стосувалися не стільки застосування правових норм, скільки потреби належного встановлення фактичних обставин. 
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що зроблені Верховним Судом у постановах від 16 червня та 15  липня 2021  року в справах № 440/1964/20 та №140/6353/20 висновки у світлі вирішуваних у цій справі питань не є релевантними.
Крім цього Верховний Суд зазначає, що раніше вже неодноразово надавав оцінку доводам скаржників щодо застосування викладених у згаданих постановах висновків, до справ, предметом спору в яких є наказ про звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби у відповідному територіальному управлінні ДБР внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису з припиненням державної служби. Із цього приводу Верховний Суд указував як на неподібність правовідносин у цих справах порівняно зі справам № 440/1964/20 та №140/6353/20, так і на те, що суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (такий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17), серед іншого, застосовними для таких випадків є висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 28 липня 2021 року в справі №640/11024/20. 
Такі мотиви висловлено у постановах Верховного Суду від 11 серпня, 22 листопада та 22  грудня 2022  року у справах №400/4034/20, №440/8004/20 та №160/8601/20, від 03 травня та 21 вересня 2023  року у справах №520/5090/21 та №160/4328/21, а також в ухвалі від 08 грудня 2022 року у справі №160/4338/21.
У постанові від 01 грудня 2022 року у справі №380/4735/21 Верховний Суд також зазначив, що в справах №440/1964/20 та №140/6353/20 позиція суду касаційної інстанції висловлена в контексті правовідносин, які виникли за відсутності спеціального закону для їх врегулювання. Разом із цим, проходження служби у ДБР врегульовано спеціальними правовими нормами - Законом №794ІІІ, тому в цьому випадку правові висновки щодо статті  87 Закону №889-VIII застосовуються лише у поєднанні із правовими висновками Верховного Суду щодо застосування спеціальних норм - Закону №794ІІІ, які викладені Верховним Судом у постановах від 01  вересня 2022  року у справі №160/4335/21, від 03  листопада 2022  року у справі №240/20237/20.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Таким чином касаційне провадження у цій справі, відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
Стосовно посилань скаржника на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, як самостійні підстави касаційного оскарження судових рішень, колегія суддів зауважує, що положення частини п`ятої статті 328 КАС України стосуються прийнятності касаційної скарги (тобто можливості касаційного оскарження як такого), а не підстав касаційного оскарження. Їх вичерпний перелік визначено саме частиною четвертою статті 328 КАС України.
Варто також зауважити, що аналізуючи положення Закону №889, якими визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оскаржуваного наказу, Верховний Суд у постанові від 28  липня 2021  року у справі №640/11024/20 вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Згідно із частиною третьою статті 87 Закону №889(в редакції до набрання чинності Законом №117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту  1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом №117-IX були внесені зміни та доповнення до Закону №889, зокрема, відповідно до положень статті 83 названого Закону (у редакції, що діє з 25  вересня 2019  року) державна служба припиняється: 1)  у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84  цього Закону); 2)  у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85  цього Закону); 3)  за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття  86 цього Закону); 4)  за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87,  87 1 цього Закону); 5)  у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття  88 цього Закону); 6)  у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття  43 цього Закону); 7)  у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8)  у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9)  з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88 1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14  січня 2020  року №440, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
У постанові від 28  липня 2021  року у справі №640/11024/20 Верховний Суд зауважив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону №889міститься у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №520/11687/2020, від 09 грудня 2021 року у справі №640/20284/20, від 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 09 червня 2022 року у справі №300/891/20 та ін.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 327, 341, 339, 345, 355, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/990/16751/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року у справі №160/4765/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
А.Г. Загороднюк
О.А. Губська
Судді Верховного Суду