ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6336/23 Справа № 200/14058/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
розглянувши у спрощеному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Дніпропетровська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про здійснення судового контролю за виконанням рішення у цивільній справі № 200/14058/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Дніпропетровська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
       Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу, заяву задовольнити.
       Перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
       Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року у справі № 200/14058/18 позов ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Дніпропетровська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Зобов`язано Державну казначейську службу України сплатити ОСОБА_1 заборгованість, що утворилася внаслідок невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-4709/11 від 27 грудня 2011 року з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 51955,32 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , що проживає АДРЕСА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-4709/11 від 27 грудня 2011 року 2000 грн. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
       Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року у справі № 200/14058/18 від 23 лютого 2021 року судові витрати по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа Дніпропетровська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії було віднесено за рахунок держави.
       28 січня 2021 року ОСОБА_1 отримав виконавчі листи у даній справі, що підтверджується розпискою, наявною на обкладинці справи.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 травня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-4709/11 від 27 грудня 2011 року, 2000,00 грн. було скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди було відмовлено у повному обсязі. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року в іншій частині та додаткове рішення цього ж суду від 23 лютого 2021 року було залишено без змін.
       Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Р.А. від 05 травня 2023 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 200/14058/18, виданого 27 січня 2021 року (ВП № 64767505) було закінчено виконавче провадження.
       В даному випадку заявник просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, пропонуючи застосувати у цьому питанні аналогію закону – норми КАСУ.
       Відмовляючи в задоволені заяви про встановлення контролю за виконанням рішення, суд першої інстанції виходив із того, що нормами цивільного процесуального законодавства врегульовано питання судового контролю у спосіб звернення до суду із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до норм ЦПК України. І будь – якого іншого порядку судового контрою ЦПК України не містить і суд зобов`язаний діяти лише на підставі закону. І подання заяви про встановлення контролю за виконанням рішення суду в справі №200/ 7262/13 не передбачено положеннями ст.447 ЦПК України та Розділом VII ЦПК України, а тому не може бути розглянута у вказаному заявником порядку.
       Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
       Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судових рішень у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судових рішень здійснює суд.
       Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
       Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.
       Відповідно до статті 1 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
       Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України передбачена стадія судового контролю за виконанням судових рішень.
       Зокрема ст. 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
       Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
       Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець згідно положень ст. 453 ЦПК України повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.
       Таким чином, законодавством України передбачений судовий контроль за виконанням рішень у цивільному судочинстві шляхом подання скарги на рішення чи бездіяльність виконавця. Встановлення судового контролю за клопотанням сторони, шляхом зобов`язання відповідачів у справі подати звіти про виконання рішень суду, нормами ЦПК України не передбачено.
       Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки подання заяви про встановлення контролю за виконанням рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, чинним законодавством не передбачено, тому заява до задоволення не підлягає.
       Посилання апелянта на можливість застосування до вказаних правовідносин процесуальної аналогії протирічить цивільному процесуальному законодавству.
       Так, одним з елементів цивільного процесу є цивільна процесуальна форма, яка представляє собою систему гарантій, реалізація якої можлива лише при неухильному дотриманні всіх вимог, що пред`являються законом до дій суб`єктів процесуальних правовідносин.
       У пункті 9 статті 10 ЦПК України йдеться про аналогію закону, який регулює відносини сторін, а не процесуальну форму. Зокрема зазначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
       Відтак, законодавець врегулював застосування судами при розгляді цивільних справ лише аналогію матеріального права, а не процесуального права.
       Тож йдеться про законодавство, відповідно до якого суд вирішує справу по суті матеріально-правового спору, а не про процесуальне законодавство, за яким здійснюється розгляд справи (судочинство), так як про це законодавство окремо йдеться в частині першій статті 2 ЦПК України і про аналогію там не зазначено.
       Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA v. UKRAINE, №19164/04, пункт 47»).
       Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять посилань на такі порушення, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
       З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
       Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року – залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Головуючий:
       Судді: