Постанова
Іменем України
 
21 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 463/2891/21
провадження № 61-7373св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року в складі судді Головатого Р. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від          28 червня 2022 року в складі колегії суддів Левика Я. А., Савуляка Р. В., Шандри М. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі також - АТ «Банк інвестицій та заощаджень», відповідач) про визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що 17 лютого 2020 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № PL/12/2656 (далі також - кредитний договір, договір кредиту). Пунктом 2.1 розділу 2 цього договору було передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку № 1 до цього договору.
Відповідно до договору кредиту позивач отримала кредит на споживчі потреби в сумі 100 000,00 грн., шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок, зі строком до 17 лютого 2023 року, сплатою 0,01% річних за користування кредитними коштами та сплатою щомісячної комісії в розмірі 2,95% від суми наданого кредиту.
Позивач вважає, що умови договору, визначені пунктом 1.9 розділу 1 договору про надання споживчого кредиту  № PL/12/2656, колонкою 7.2 додатку № 1 до цього договору та пунктом 3.2 розділу 3 умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку позивача сплачувати відповідачу щомісячну комісію у розмірі 2,95% від суми кредиту (2 950,00 грн) є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про банки і банківську діяльність». Тому вона тому просить визнати їх недійсними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення боргу по сплаті кредиту за договором.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 03 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсними з моменту укладення пункт 1.9 розділу 1 договору про надання споживчого кредиту № PL/12/2656 від 17 лютого 2020 року, колонку 7.2 додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту № PL/12/2656 від 17 лютого 2020 року та пункт 3.2 розділу 3 умов надання споживчих кредитів, в частині встановлення обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95% в місяць від суми нарахованого кредиту.
Зобов`язано АТ «Банк інвестицій та заощаджень» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № PL/12/2656 від 17 лютого 2020 року, з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту) по договору про надання споживчого кредиту № PL/12/2656 від 17 лютого 2020 року. Розподілено судові витрати.
Постановою Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Банк інвестицій та заощаджень» - залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2021 року - без змін.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірними умовами встановлено сплату позивачем за кредитним договором комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) в розмірі 2,95 % від суми кредиту, що складає 2 950,00 грн щомісячно. При цьому відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір комісії з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що вказані умови є несправедливими. За договором кредиту загальний розмір комісії (плати за розрахунково-касове обслуговування) (109 150,00 грн) більш ніж у 6 992 рази перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом (15,61 грн) та є більшим за суму кредиту (100 000,00 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. Крім цього, оскільки на виконання вказаних умов договору, які слід визнати недійсними з моменту їх укладення, позивачем сплачено відповідні платежі, суди також вважали за необхідне задовольнити і позовні вимоги в частині покладення на АТ «Банк інвестицій та заощаджень» обов`язку здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором з часу його укладення, зарахувавши уже сплачені кошти, що були спрямовані на оплату щомісячної комісії за обслуговування споживчого кредиту, в рахунок погашення боргу по кредиту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2022 року представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» - адвокат Єфремова І. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року.
У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Банк інвестицій та заощаджень» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року; витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року відповідач вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, від 15 березня 2021 року у справі № 361/392/20, від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19. Крім того, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме, не дослідили зібрані у справі докази. Відповідач наголошував на тому, що позивач, ознайомившись із кредитним договором та додатком до нього, не висловила заперечень щодо його умов, зокрема, розміру щомісячної комісії, не відмовилася від його підписання, та навіть кілька місяців виконувала свої зобов`язання, погашала заборгованість (сплачувала щомісячні платежі по кредиту, процентах і комісії).
Підставою касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиція інших учасників справи
У вересні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сащук М. М. надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на необґрунтованість її доводів та законність оскаржуваних рішень. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів - без змін.
У вересні 2022 року представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» - адвокат Єфремова І. В. надіслала відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій зазначала про обґрунтованість касаційної скарги, просила її задовольнити.
У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сащук М. М. надіслав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив про безпідставність доводів сторони відповідача, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17 лютого 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № PL/12/2656.
Пунктом 2.1 розділу 2 договору кредиту передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку № 1 до цього договору.
За договором кредиту позивач отримала кредитні кошти на споживчі потреби у сумі 100 000,00 грн, зі строком повернення до 17 лютого 2023 року (на 36 місяців) та сплатою 0,01% річних за користування кредитом.
У пункті 1.9 розділу 1 договору кредитувстановлено розмір щомісячної комісії - 2,95% в місяць від суми кредиту, зазначеної в пункту 1.1 цього договору (100 000,00 грн). 
Необхідність внесення плати за додаткові та супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачена у додатку № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», а саме, колонка 7.2, якою визначено щомісячну комісію в сумі 2 950,00 грн за розрахунково-касове обслуговування.
Згідно з додатком № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування становить 109 150,00 грн, розмір процентів за користування кредитом - 15,61 грн, сума отриманого кредиту - 100 000,00 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає 
Закон України «Про споживче кредитування» (далі також - Закон України     № 1734-VIII), який набрав чинності 10 червня 2017 року.
За статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України № 1734-VIII.
У статті 1 Закону України № 1734-VIII (тут і далі - в редакції на день укладення кредитного договору) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;   загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України № 1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту;             14) відповідальність сторін за порушення умов договору. 
У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У частині другій статті 9 Закону України № 1734-VIII зазначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Інформація, що надається кредитодавцем споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зазначена у частині другій статті 9 Закону України № 1734-VIII, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит;                    7) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), а також орієнтовна вартість таких послуг. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надаватиметься споживачу третьою особою та є обов`язковою для отримання кредиту, орієнтовна вартість такої послуги визначається за аналогічними, вже укладеними кредитодавцем договорами про споживчий кредит за попередні три місяці, або у разі відсутності таких договорів за середньою вартістю такої послуги, визначеною кредитодавцем за результатами аналізу вартості послуг, що пропонуються щонайменше трьома постачальниками на ринку таких послуг; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу (частина третя статті 9 Закону України № 1734-VIII).
Інформація, наведена у паспорті споживчого кредиту, викладається шрифтом одного розміру і типу та в одному форматі друку. За бажанням споживача зазначена інформація може бути надана йому на належному йому електронному носії інформації або електронною поштою. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем такої інформації, у тому числі шляхом її друкування шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону тощо (частина сьома статті 9 Закону України № 1734-VIII).
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. 
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України № 1734-VIII Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIII та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження   № 14-44цс21),
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Верховний Суд, з огляду на вказані положення законодавства України, чинного на час укладення договору кредиту між  сторонами, вважає законним право кредитора (відповідача) встановлювати, зокрема, комісію за розрахунково-касовае обслуговування, яка включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.
У справі наявний паспорт споживчого кредиту до банківського продукту «Готівка для своїх (Готівка)» та додаток нього, які підписані позивачем 17 лютого 2020 року.
Дані документи містять, зокрема, інформацію щодо суми кредиту     (100 000,00 грн), строку кредитування (36 місяців), процентної ставки за користування кредитом (0,01% річних), щомісячної комісії банку (за розрахунково-касове обслуговування) (2,95% від суми кредиту). Крім того, в паспорті споживчого кредиту та в додатку до нього наведені: орієнтовна загальна вартість кредиту (209 165,61 грн); загальна сума щомісячної комісії - 109 150,00 грн, загальна сума процентів - 15,61 грн; сума щомісячного платежу з погашення кредитного боргу (5 654,00 грн), яка включає суми щомісячних платежів на погашення кредиту, процентів, а також комісії за розрахунково-касове обслуговування (2 950,00 грн).
Такі ж умови щодо сум кредиту, процентів та комісії та їх розміри (загальні розміри та розміри щомісячних платежів з погашення боргу), були викладені в договорі про надання споживчого кредиту № PL/12/2656.та додатку № 1 до нього, який був укладений між позивачем та відповідачем 17 лютого 2020 року.
Паспорт споживчого кредитування скріплений підписом ОСОБА_1 , яка підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.
Наведена у паспорті споживчого кредитування комісія за розрахунково-касове обслуговування (розмір, база розрахунку) відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема оспорюваним пункт 1.9 розділу 1 договору кредиту, колонці 7.2 додатку № 1 до договору кредиту та пункту 3.2 розділу 3 умов надання споживчих кредитів, та згідно із Законом України № 1734-VIII відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит.
Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина десята статті 9 Закону України № 1734-VIII).
Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення (частина дванадцята статті 9 Закону України № 1734-VIII).
На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталась до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась із всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює.
В оспорюваних пункті кредитного договору, колонці додатку № 1 до нього та пункті умов надання споживчих кредитів чітко зафіксовано сплату позивачем щомісячно комісії за ставкою 2,95% від суми кредиту (2 950,00 грн) та загальний її розмір за період кредитування - 109 150,00 грн.
За статтями 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Враховуючи положення чинного на 17 лютого 2020 року законодавства України про принцип свободи договору, позивач мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування за ставкою 2,95% від суми кредиту несправедливою умовою, натомість позивач погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.
Верховний Суд, перевіривши оспорювані умови кредитного договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування, її розмір та розмір процентів за користування кредитом, які є складовими плати за користування кредитом, а також суму кредиту, не вбачає дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не вважає спірні умови несправедливими. 
Верховний Суд враховує, що у спірних правовідносинах слід брати до уваги сукупну вартість плати за користування кредитом (яка складається, зокрема, з процентів та комісії), а не лише її складові, та враховувати суму кредиту. Натомість, суди першої та апеляційної інстанцій, встановлюючи дисбаланс у договірних відносинах на шкоду позивача помилково порівнювали складові плати за користування кредитом (проценти та комісію) між собою, не врахувавши при цьому суму кредиту, та не порівнявши плату за кредитом із сумою кредиту.
Саме по собі перевищення розміру комісії над розміром процентів, які є складовими частинами плати за користування кредитом, не може беззаперечно свідчити про дисбаланс у договірних відносинах між позивачем як споживачем та банком без її порівняння із сумою кредиту (отриманими споживачем від банку коштами).
Як видно із умов (у тому числі оспорюваних) кредитного договору, загальна сукупна вартість плати за користування кредитом (109 165,61 грн) є близькою сумі кредиту (100 000,00 грн), тому відсутні підстави вважати, що у спірних правовідносинах наявний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача. За таких обставин відсутні підстави вважати спірні умови договору кредиту несправедливими.
Таким чином, із змісту оспорюваних позивачем умов кредитного договору не вбачається їх невідповідність вимогам законодавства, зокрема, несправедливість та дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Тому доводи позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях і спростовуються змістом договору, які позивач схвалила, погодила, засвідчивши це своїм підписом. Отже, підстави для визнання недійсними оспорюваних умов договору кредиту відсутні.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України № 1734-VIII споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
ОСОБА_1 ознайомившись з умовами паспорта споживчого кредитування та кредитного договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла.
Суд бере до уваги, що позивач, незважаючи на зазначену в позовній заяві незгоду із розміром комісії за розрахунково-касове обслуговування, таким своїм правом не скористалася.
Після укладення кредитного договору позивач у подальшому виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, проценти та комісію у відповідному розмірі, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов договору, в тому числі й оспорюваних. Дані обставини сторонами не заперечувалися.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі  № 201/10403/19, від 13 березня 2023 року в справі № 707/782/22.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Зазначене у сукупності свідчить про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсними пункту 1.9 розділу 1 договору кредиту, колонки 7.2 додатку № 1 до договору кредиту та пункту 3.2 розділу 3 умов надання споживчих кредитів щодо обов`язку ОСОБА_1 сплачувати щомісячну комісію у розмірі 2,95%, та необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині через його необґрунтованість.
Оскільки інша оскаржувана позовна вимога (зобов`язання відповідача здійснити перерахунок платежів позивача зі сплати комісії, зарахувавши їх як погашення основного боргу (тіла кредиту) по договору кредиту) є похідною та взаємопов`язаною із позовною вимогою про визнання недійсними відповідних умов кредитного договору, то у її задоволенні слід також відмовити.
Таким чином, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги АТ «Банк інвестицій та заощаджень», скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Розподіл судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Беручи до уваги те, що позивач в силу Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, а судом касаційної інстанції прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, тому понесені АТ «Банк інвестицій та заощаджень» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги - 2 724,00 грн та за подання касаційної скарги - 3 632,00 грн, а всього - 6 356,00 грн, компенсуються відповідачу за рахунок держави.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» задовольнити.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії.
Компенсувати акціонерному товариству «Банк інвестицій та заощаджень» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 6 356,00 (шість тисяч триста п`ятдесят шість) гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко  	
   	В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук