ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

31 серпня 2023 року                                                                    м. Чернівці
справа № 727/4607/23
       провадження 22-ц/822/738/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б.    
суддів : Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретар Паучек І.І.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 липня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Позов обґрунтовано наступним. Позивач перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який 13.10.2020 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців було розірвано. Під час шлюбу з відповідачем у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням суду від 13.10.2020 року також було стягнуто з  ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 929 грн 50 коп щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2020 року.
До виконавчої служби вона не зверталась, оскільки відповідач визнав позов та спочатку добровільно сплачував аліменти.
Однак, з вересня 2021 року ОСОБА_4 самоусунувся від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання сина. На даний час заборгованість зі сплати аліментів становить 27123 грн 50 коп.
З огляду на вказаний розмір заборгованості зі сплати аліментів, пеня становить 108786 грн 90 коп. Враховуючи положення ст.196 СК України, відповідно до яких пеня не може перевищувати 100 % заборгованості зі сплати аліментів, розмір пені становить 27123 грн 50 коп.
Позивач вважає, що відповідач має борг по сплаті аліментів на утримання їх сина та пені за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 54307 грн. 
Також позивач зазначила, що нерухомості у власності дитини не має, стан здоров`я відповідача задовільний. Дитина зареєстрована та постійно проживає разом із нею, де має все необхідне для нормального фізичного та духовного розвитку. Проте самостійно утримувати сина вона не в змозі. У зв`язку чим вимушена звернутись до суду за захистом майнових прав малолітнього сина.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 27123 грн 50 коп заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 27123 грн 50 коп – пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 липня 2023 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 27123 грн 50 коп заборгованості по аліментам на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 27123 грн 50 коп – пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
        ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі зазначає, що  вона з відповідачем домовились про добровільне виконання рішення, тому не зверталася до виконавчої служби до подання позову.
Вважає, що має право самостійно визначити розмір заборгованості зі сплати аліментів та розмір пені на таку заборгованість. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач визнав, що має сплачувати аліменти та частково їх оплатив, він не погоджувався лише із сумую боргу. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 13 жовтня 2020 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 червня 2013 року у відділі РАЦС, актовий запис №783.
Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 929 грн 50 коп щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2020 року.
Виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_4 стягувачем ОСОБА_1 на час подачі до суду позовної заяви, до примусового виконання не звертався.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Колегія суддів з цим погоджується.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина(частина третя статті 181 СК України).
Частиною 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника.
Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що за приписами ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»  спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом та зробив правильний висновок, що діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження.
У разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Згідно з частиною першою статті 196 СК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахування аліментів банком. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Тобто відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає в усіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.
При цьому слід враховувати презумпцію вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку з цим на неї покладається тягар доведення протилежного.
Однак, слід звернути увагу, що згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи містять платіжні інструкції на підтвердження сплати відповідачем аліментів на користь позивача на утримання дитини.
Позивач в позові зазначає, що заборгованість відповідача по аліментам становить 27123,50грн, однак жодних доказів на підтвердження цього не надає. Судом встановлено, що позивач не зверталася до виконавчої служби та не подавала виконавчий лист по стягненню аліментів для виконання, однак саме вона повина довести наявність та розмір заборгованості, і лише тоді можна ставити питання щодо пені. 
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України,  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. 
Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Судом першої інстанції встановлено, що на час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Державним виконавцем не відкривалось виконавче провадження та не встановлювався строк для добровільного виконання рішення суду від 13.10.2020 року, розмір заборгованості зі сплати аліментів, у разі її наявності, не визначався.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення позову немає.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх клопотанням. Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи зазначене, клопотання апелянта про поновлення строку на подання додаткових доказів : розрахунку заборгованості, заяви про перерахунок боргу по сплаті аліментів, задоволенню не підлягає, оскільки апелянтом не обґрунтована поважність причин пропуску такого строку та не наведено належних підстав неподання (або неможливості подання) таких доказів до суду першої інстанції (або необґрунтованої відмови суду першої інстанції у їх прийнятті).
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, відсутність існування доказів на час прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 14 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її складення.         
Головуючий                                               І.Б. Перепелюк
       Судді:                                                    М.І. Кулянда
                                                О.О. Одинак