П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/18456/22	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Димерлія О.О. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року (суддя Катаєва Е.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 28.04.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 у розмірі 238  121,95 грн;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 у розмірі 238  121,95 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 року щодо виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 73  739,91 грн. на виконання Одеського окружного адміністративного суду від 20.01.2022 року, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2022 року по справі №420/22123/21.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 року у розмірі 15  000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення на його користь 15  000 грн. та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 у розмірі 238  121,95 грн. 
При цьому апелянт, спираючись на правові висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, зауважив, що судом першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку не пропорційно та без жодних розрахунків та залежності від недоплаченої суми.
Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
На думку апелянта, командування в/ч НОМЕР_1 діяло у спірних правовідносинах відповідно до вимог чинного законодавства і тому бездіяльність військової частини НОМЕР_1 не є протиправною, як це зазначає позивач.
У цьому зв`язку апелянт висловив думку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через те, що індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення в розумінні статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Поряд з цим апелянт наголошує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзивів на них, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданих скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 13.04.2016 по 26.03.2018 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 , є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_2 ).
Наказом в/ч НОМЕР_1 від 26.03.2018 року №23-РС з 26.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас ЗСУ за п.п. "і" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
28 серпня 2020 року набрало законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі №420/4738/20, яким зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби з 26.03.2018 року.
На виконання зазначеного рішення ОСОБА_1 24 березня 2021 року була виплачена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік 24.03.2021 у розмірі 11  509,48 грн.
14 січня 2021 року набрало законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №420/10300/20, яким зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 року по 28.02.2018 року.
На виконання зазначеного рішення 30 березня 2021 року в/ч НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 2  951,41 грн.
Вважаючи порушеними свої права щодо затримки розрахунку при звільненні (компенсацію відпустки та індексації грошового забезпечення) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 27.03.2018 по 30.03.2021).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №420/6289/21 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.03.2018 по 30.03.2021, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків, та правової оцінки суду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 квітня 2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року скасовано в частинні зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.03.2018 по 30.03.2021, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків, та правової оцінки суду. Прийнято в цій частині рішення, яким зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.03.2018 по 30.03.2021 у розмірі 14  460,50 грн.
Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року набрало законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі у справі №420/22123/21, яким зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 року по 28.02.2018 року включно, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року.
На виконання зазначеного рішення 25 листопада 2022 року в/ч НОМЕР_1 було виплачено 73  739,91 грн. індексації грошового забезпечення.
Вважаючи, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від уповноваженого ним органу, виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи його позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що військовою частиною не проведено остаточний розрахунок при звільненні позивача, що призвело до порушення прав на соціальний захист, а тому відповідач повинен нести відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України.
Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, до 15  000 грн.
Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі – Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Варто зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 5 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Обставина невиконання в/ч НОМЕР_1 відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі у справі №420/22123/21, яке набрало законної сили відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що розглядаючи цю справу, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, а також дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 31.03.2021 року по 25.11.2022 року.
Згідно частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі №520/11337/18, від 23 вересня 2021 року у справі №340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі №200/5415/20-а, від 5 жовтня 2022 року у справі №640/17872/19.
Відтак, колегія суддів дійшла висновків, що суд першої інстанції, встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов вірного висновку про необхідність застосування принципу співмірності та пропорційності, але невірно зробив розрахунок.
Так з матеріалів справи вбачається, за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 складає 605 календарних днів.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 квітня 2022 року у справі №420/6289/21 встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складала 393,59 грн.
Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 238  121,95 грн. (393,59 х 605).
Істотність частки компенсації за непроведену індексацію в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 31%: 73  739,91 грн. (сума невиплаченої індексації) / 238  121,95 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100.
Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню, становить: 393,59 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 31% (частка компенсації за непроведену індексації) х 605 (кількість календарних днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню) = 73  817,80 грн.
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року – скасувати в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 року у розмірі 15  000 грн. 
Ухвалити у відповідній частині нове рішення суду, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 25.11.2022 року у розмірі 73  817,80 грн. 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                О.О.Димерлій

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов