П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 559/2673/20
Провадження № 22-ц/4815/748/23

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Ралець Р.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
(повний текст) 27 квітня 2023 року в м. Дубно
Рівненської області (фіксування судового засідання
за допомогою звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
       У грудні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 12 березня 2013 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачу було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом. Однак у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за цим кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 11 жовтня 2020 року складалась зі 13 871,25 гривень за простроченим тілом кредиту та 1047,08 гривень –за простроченими відсотками. 
       З наведених підстав банк просив стягнути на свою користь з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 12 березня 2013 року в розмірі 14 918,33 гривень станом на 11 жовтня 2020 року. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і з огляду на це ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 04 листопада 2021 року провадження у справі зупинено до залучення його правонаступника.
       Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 01 листопада 2022 року відновлено провадження у справі та призначено її до судового розгляду.
       Ухвалою від 07 грудня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 як правонаступників ОСОБА_4 . 
       Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року відмовлено АТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
       При ухваленні свого рішення суд виходив із того, що вимога банку про стягнення простроченого тіла кредиту є безпідставною через відсутність передбаченого обов`язку боржника по їх сплаті, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями. Також зазначив про відсутність відсотків, які повинні були нараховуватися за користування кредитними коштами відсутні. Щодо правонаступництва у спірних правовідносинах, то суд вказував, що позивач не вчинив жодних активних дій, які могли б свідчити про виконання вимог законодавства щодо стягнення кредитором спадкодавця заборгованості. Так, позивач не уточнював позовні вимоги, не звертався до відповідачів як до спадкоємців із вимогою про повернення боргу, не подавав жодних заяв нотаріусу тощо. Крім того, спадкоємці із заявами про прийняття або про відмову від прийняття спадщини у встановленому законом порядку не звертались, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заведена, жодних доказів про наявність та обсяг спадкового майна та його вартість суду не надано.
       На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На обґрунтування апеляційної скарги банк зазначав, що кредитні відносини між ним та ОСОБА_4 виникли з укладеного в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України договору шляхом підписання анкети-заяви. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами" складає між ним та кредитодавцем договір про надання банківських послуг. 12 березня 2013 року ОСОБА_4 було відкрито картковий рахунок та видано картку, яка в подальшому було перевидано. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 гривень, який згодом збільшено до 7 200 гривень. Випискою по рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами, часткове погашення кредитної заборгованості, але через те, що погашення були здійснені несвоєчасно та у меншому розмірі, аніж щомісячний платіж, тому заборгованість за тілом кредиту визнано простроченою. 
Банк вважав, що прострочене тіло кредиту - це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Заявник звертав увагу на те, що виписка по рахунку є належним, допустимим та достатнім доказом заборгованості за кредитним договором, і це відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 грудня 2020 року в справі 278/2177/15-ц. З того приводу, що заборгованість за тілом кредиту перевищувала розмір встановленого кредитного ліміту, банк зазначав, що позичальник скористався послугою "Оплата частинами", згідно з якою він придбав певний товар із розстроченням платежів. Оплата за цієї послугою здійснюється шляхом списання щомісячних платежів з картки клієнта, а в разі недостатньої кількості коштів для оплати чергового платежу, наданого по сервісу "Оплата частинами", позичальник доручає банку встановити овердрафт на кредитну картку на суму, необхідну для сплати чергового платежу. Оскільки позичальником було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснювалось за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. На переконання АТ КБ "Приватбанк", суд безпідставно з`ясовував розмір боргу по кредиту, адже вирішується спір у спадкових правовідносинах між кредитором спадкодавця та його спадкоємцем. У розрізі такого питання заявник зазначав про те, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, позаяк відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Така позиція викладена Верховним Судом в постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 336/437/21, від 17 серпня 2022 року у справі № 765/6174/16-ц, від 24 листопада 2021 року в справі № 615/473/20, від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16-ц. Через те, що зазначені висновки Верховного Суду не були враховані судом першої інстанції, банк надав і просив урахувати витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким спадкодавцю належав на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На його думку, відповідачі прийняли спадщину за боржником, адже були зареєстровані за його місцем проживання і таким чином спадкоємцям достатньо лише звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця. Та обставина, що у відповідний строк відповідачі не подали заяву про відмову від прийняття спадщини, також доводить факт прийняття спадщини.
       З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Матеріалами справи з`ясовано, що 12 березня 2013 року ОСОБА_4 підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ "Приватбанк" де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між контрагентами договір про надання банківських послуг. 
       Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов договору від 12 березня 2013 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, а тому станом на 11 жовтня 2020 року існувала заборгованість, яка складалась зі 13 871,25 гривень за простроченим тілом кредиту та 1047,08 гривень –за простроченими відсотками.
       Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки Національного банку України), позивач не пред`явив.
       На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідки про зміну умов кредитування, видані картки, умови кредитування з використання кредитних карт "Універсальна", а також витяги з Умов та правил надання банківських послуг.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
       Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим він і має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
       За правилами ст. 10561 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
       Тобто у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
       Між тим, матеріали справи не містять доказів, що позичальник ознайомився та погодився з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів та штрафів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.
       Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи, які свідчили би про обставини, найбільш сприятливі для її задоволення.
       Тому відсутні й підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.
       Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Тобто АТ КБ "Приватбанк" нараховував заборгованість, виходячи із непогоджених між сторонами умов та правил надання банківських послуг.
       Наведене відповідає висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.
       З наданої банком виписки по рахунку позичальника видно, що загальна сума кредитних коштів, які були ним використані, становить 28 420,36 гривень, тоді як повернено банку було за час дії кредитних відносин 43 315,55 гривень. 
       Натомість, безпідставно нараховуючи непогоджені стороною відсотки за користування кредитом, відсотки за прострочений кредит, штрафи за прострочення зобов`язань, погашаючи борг за рахунок непогодженого сторонами овердрафту, банк незаконно та штучно збільшував суму заборгованості.
       Позичальник же цю неправомірно нараховану заборгованість погашав.
       Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
       Оскільки підстави для здійснення передбачених "Тарифами" і "Умовами та правилами надання банківських послуг" нарахувань були відсутні через те, що вони не містили підпису позичальника, тобто непогоджені контрагентами кредитного договору, то внесені ОСОБА_4 43 315,55 гривень повинні спрямовуватись на сплату фактично отриманих від банку сум грошових коштів, розмір яких становить лише 28 420,36 гривень.
       З огляду на це апеляційний суд доходить висновку про відсутність заборгованості за тілом кредиту, що є в даному випадку є єдиною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову до правонаступників позичальника. 
       При цьому колегія суддів погоджується, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права щодо покладення обов`язку з повернення кредитору заборгованості спадкоємцями боржника, однак ця хиба не вплинула на правильність висновків суду в цілому. Так, підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність заборгованості у спадкодавця перед банком, а, отже, потреби у з`ясуванні обсягу спадкового майна немає.
       Тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з одних лише формальних міркувань, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.
       Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                 С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук