Справа № 462/5485/19                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/3241/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
29 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,
з участю - представника апелянта - адвоката Лемехи Р.І., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Бойко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови та металевої огорожі,
В С Т А Н О В И В:
в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова Львівської міської ради, в якому, з урахуванням змін та уточнень до позовних вимог, просила суд ухвалити рішення яким:
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий №4610136300:06:018:0167) шляхом знесення самочинно збудованої прибудови площею 9,86 кв.м. (1,46м х 6,75м), яка збудована на межі земельної ділянки (дивитися додаток № 8 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року) та прилягає до стіни частини житлового будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та до стіни частини будинку (незавершене будівництво готовністю 58%), яка належить на праві власності ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно встановленого паркану довжиною 5,1 м, який знаходиться між частиною житлового будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та житловим будинком, який належить на праві особистої власності ОСОБА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме: 3/4 частини належить їй, а 1/4 частини відповідачу. На вказаній земельній ділянці розташовано два житлових будинки, а саме: житловий будинок площею 20,1 кв.м., який належить їй на праві особистої власності та інший житловий будинок, який належить на праві спільної часткової власності сторонам, по 1/2 частині кожній. ОСОБА_2 без будь-яких домовленостей з нею здійснила прибудову до житлового будинку, який належить сторонам на праві спільної часткової власності, та влаштувала на даху прибудови комин. Крім цього, відповідач встановила без її згоди металевий паркан. Самочинне будівництво грубо порушує її права, зокрема, все вказане створює реальну загрозу виникнення пожежі. В зв`язку з вказаним, просила позов задовольнити.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий № 4610136300:06:018:0167) шляхом знесення самочинно збудованої прибудови площею 9,86 кв.м. (1,46м х 6,75м), яка збудована на межі земельної ділянки (дивитися додаток № 8 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року) та прилягає до стіни частини житлового будинку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , та до стіни частини будинку (незавершене будівництво готовністю 58%), яка належить на праві власності ОСОБА_1 , що розташований на вказаній земельній ділянці. В решті вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 401 грн 50 коп. судового збору.
Не погоджуючись з даним рішенням, адвокат Лемеха Р.І. в інтересах ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови та металевої огорожі - відмовити повністю.
В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення є незаконним, прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування.
Зазначає, що за скаргою позивачки ОСОБА_1 . Інспекція Державного архітектурно - будівельного контролю м. Львова проводила перевірку житлового будинку, належного на праві власності ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_2 на предмет незаконного будівництва. Відповідно до акту, складеного працівниками ДАБІ, жодних порушень вимог законодавства не встановлено. 
В подальшому, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 23 січня 2020 року була призначена судово - будівельна експертиза. Згідно висновку експертизи № 1256 від 24 червня 2020 року будинок за об`ємно планувальним рішенням та розмірами відповідає технічному паспорту, виготовленому 10 вересня 2010 року за винятком приміщення 1-8, по якому не зазначений лінійний розмір. Реальне планування частини будинку, що належить ОСОБА_2 відповідає даним технічного паспорту 2012 року. Наявні відмінності між даними технічних паспортів котрі полягають в зображені стіни будинку довжиною 6,75 м. Самочинне будівництво не виявлено.
В подальшому, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова було призначено повторну будівельну технічну експертизу. Згідно висновку експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року встановлено, що 1/2 будинку, яка належить ОСОБА_4 за об`ємно - планувальним, конструктивним рішенням та розмірами не відповідає технічному паспорту від 10 вересня 2010 року. Наявні відмінності між схемою технічної документації (технічний паспорт 2010 року) та реальним плануванням будинку, що належить ОСОБА_4 . На частині житлового будинку, що належить ОСОБА_4 наявне самовільне перепланування внутрішніх приміщень в будинку та самовільне будівництво прибудови до наявної частини житлового будинку, які не зазначені в технічному паспорті 10 вересня 2010 року.
Однак, сторона відповідача вважає, що такий висновок не може братися судом до уваги, оскільки в спосіб, який була проведена експертиза, жодним чином не вирішив питання, заради яких було призначено повторну експертизу. Крім того, експертиза проведена з порушенням п. 3.5. Наказу МЮУ № 53/5 від 08 жовтня 1998 року «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень». Зокрема, у судового експерта були відсутні повноваження на проведення експертизи у даний спосіб. У зв`язку з чим висновок експерта по результатах проведення будівельно - технічної експертизи по матеріалах цивільної справи № 462/5485/16 від 08 грудня 2021 року № 25/21 є недопустимим доказом та, відповідно, суд не вправі був брати такий до уваги.
Вважає також, що не заслуговує на увагу як доказ у справі і висновок №08-22Д від 18 червня 2022 року, виготовлений експертом Качайло Б.В., такий долучено судом за усним клопотанням представника позивача, однак, на думку заявника, доказ долучений судом на стадії судового розгляду, без клопотання позивача про поновлення строку на долучення доказу та без підтвердження того, що такий доказ був надісланий відповідачу та іншим учасникам справи, не мав братися судом до уваги.
Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186), а саме п. 27 р. VI (Підрахунок площ об`єктів), під час підрахування загальної площі будинку садибного типу - площа, яку займають піч або камін, до площі приміщень не включається. Як вбачається з даної інструкції, площа камінів не включається до загальної площі приміщення, в якому такий знаходиться. Отже, наявна фактична похибка у розмірі 2,2 м2. Однак, у цьому приміщенні є камін, який займає від 0,5 м2 до 1 м2. Таким чином, максимальна похибка складає від 1,2 м2 до 1,7 м2. Крім того, звертає увагу й на те, що у площу підвалу включено площу сходової клітки розміром 2,5 м. кв.
Підтвердженням того, що будь-яке самочинне будівництво виключається, є також те, що в технічному паспорті від 10 вересня 2010 року та технічному паспорті від 24 жовтня 2019 року наявні однакові приміщення по всьому першому поверсі. Відмінності між технічними паспортами лише в площах цих приміщень. Однак, в технічних паспортах були допущені помилки, що пояснювали ці невідповідності.
В свою чергу, 17 квітня 2023 року надійшов відзив адвоката Бойко В.В. в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана адвокатом Лемехою Р.І., на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року. На думку позивача, оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим, доводи апеляційної скарги неспроможними. У цьому зв`язку просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана адвокатом Лемехою Р.І., на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, а також представника відповідачки, які з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що відповідач є її сусідкою, а також, співвласником будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Відповідач, встановивши на земельній ділянці, в якій їй належить лише 1/4 частина, а 3/4 частини належить позивачу, самочинну прибудову до будинку та огорожу (в плані-схемі позначена під № 5) порушила її права, як співвласника земельної ділянки, так і співвласника будинку за вказаною адресою.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина 3 статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Частинами першою та другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
За змістом зазначених норм у поєднанні з положеннями статей 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Таким чином, інші особи можуть заявляти вимоги про проведення перебудови чи знесення самочинного будівництва за умови доведеності факту порушення їх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема,у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 61-40353св18), від 27 січня 2021 року у справі № 308/8116/13-ц.
Судом встановлено, що 06 лютого 2001 року позивач ОСОБА_1 купила у ОСОБА_5 житловий будинок А-1, загальною площею 20,1 кв.м., разом з усіма приналежними до нього господарськими будівлями по АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 203 /Т-2 а.с.217/.
13 лютого 2001 року ОСОБА_1 отримала в Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки реєстраційне посвідчення № 052618 на вказаний будинок по АДРЕСА_1 (записано в реєстрову книгу № 28 за реєстровим № 4966) /Т-2 а.с.218/.
02 лютого 2004 року ОСОБА_1 отримала в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю дозвіл на виконання будівельних робіт №38/04 з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 /Т-2 а.с.219/.
ОСОБА_1 , отримавши дозвільні документи, поряд з вищевказаним будинком А-1, загальною площею 20,1 кв.м., розпочала будівництво іншого будинку.
29 грудня 2006 року працівниками КП ЛОР «БТІ та ЕО» був складений акт біжучих змін, з якого вбачається, що по АДРЕСА_1 будується житловий будинок /Т-2 а.с.221,222/.
08 лютого 2007 року ОСОБА_1 набула право власності на незавершений будівництвом будинку А-2 по АДРЕСА_1 , готовність 58%, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №13497964 /Т-2 а.с.68/.
03 серпня 2009 року ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0426 га, кадастровий №4610136300:06:018:0167 /Т-2 а.с. 20, 21/.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ спільного нажитого майна подружжя у справі № 2-2550/2008р. ухвалено: позов задовольнити; розділити між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 спільно набуте майно подружжя, визнавши за ОСОБА_6 право власності на 1/4 ідеальну частку земельної ділянки від площі 0,0435 га, що розташована по АДРЕСА_1 , 1/2 ідеальну частину незавершеного будівництвом будинку готовністю 58% по АДРЕСА_1 , будинок АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , на 3/4 ідеальних часин земельної ділянки від площі 0,0435 га, що розташована по АДРЕСА_1 , 1/2 ідеальну частину незавершеного будівництвом будинку готовністю 58% по АДРЕСА_1 /Т-2 а.с.224-226/.
11 серпня 2009 року ОСОБА_6 уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я.., зареєстрований в реєстрі за № 1873 /Т-2 а.с.227-230/. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 поміняв належні йому 1/2 частку незавершеного будівництвом будинку готовністю 58%, позначеного на плані літ. «А-2», та 1/4 частку земельної ділянки (кадастровий номер 4610136300:06:018:0167, загальною площею 0,0426 га), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .
Як убачається з акту біжучих змін від 10 вересня 2010 року, складеного працівниками КП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_2 здійснила ремонтно-будівельні роботи в частині будинку по АДРЕСА_1 , яка їй належить на праві власності, а ОСОБА_1 у своїй частині будинку на той час ніяких робіт не проводила /Т-2 а.с.232/.
КП ЛОР «БТІ та ЕО» на замовлення ОСОБА_2 був виготовлений технічний паспорт на її 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 10 вересня 2010 року (надалі – технічний паспорт від 10 вересня 2010 року) /Т-1 а.с.63-71/.
З вказаного технічного паспорту та експлікації до нього вбачається, що частина будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_7 , загальною площею 144,3 кв.м., складається з підвалу, 1-ого та 2-ого поверхів, мансарди.
Зокрема, перший поверх складається з наступних приміщень: коридор під літ. 1-6 площею 8,6 кв.м.; кухня під літ. 1-7 – 10,9 кв.м.; хол під літ 1-8 – 9,0 кв.м.; коридор під літ. 1-9 – 3,9 кв.м.; кладова під літ. 1-10 – 3,0 кв.м., всього по 1-ому поверху, 35,4 кв.м. При цьому, одна зі стін приміщення коридору під літ. 1-6 примикає до частини будинку, яка належить позивачу ОСОБА_1 (незавершене будівництво), у той же час, контур зовнішньої частини будинку, яка належить позивачу, виступає з площини фасаду будинку на 0,90м.
З декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 09 грудня 2011 року в Інспекції ДАБК у Львівській області за № ЛВ 18211097901, убачається, що вважається готовим до експлуатації закінчений будівництвом об`єкт – частина індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 , яка належить замовнику ОСОБА_2 , загальною площею 144,3 кв.м., початок будівництва – 2007 рік, закінчення будівництва також - 2007 рік /Т-2 а.с.25-28/.
26 жовтня 2012 року Управління комунальної власності Львівської міської ради видало свідоцтво про право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , загальною площею 144, 3 кв.м. /Т-2 а.с.234/. У вказаному свідоцтві зазначено, що характеристика житлового будинку та його обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва.
27 грудня 2012 року ОСОБА_7 отримала витяг ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрації права власності на вищевказану частину будинку (реєстраційний № 38872781) /Т-2 а.с.235/.
16 жовтня 2019 року ОСОБА_2 уклала договір № 1/12534 з виконавцем ОК ЛОР «БТІ та ЕО» про інвентаризацію, відповідно до умов якого виконавець виконує роботи з виготовлення технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1 /Т-2 а.с.237/.
З акту біжучих змін (дата складання не зазначена), складеного працівниками КП ЛОР «БТІ та ЕО» вбачається, що проведена інвентаризація будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Складено план схема та технічний паспорт /Т-2 а.с.238/.
За наслідками вищевказаної інвентаризації 24 жовтня 2019 року техніком ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» був складений абрис (ескіз) біжучих змін по першому поверху частини будинку, яка належить ОСОБА_2 /Т-2 а.с.231/. Вказаний абрис (ескіз) складаний на прозорому аркуші паперу (кальці) та вклеєний в технічний паспорт від 10 вересня 2010 року, який міститься у матеріалах інвентаризаційної справи (арк. інвентаризаційної справи 63).
У подальшому КП ЛОР «БТІ та ЕО» на замовлення ОСОБА_2 був виготовлений новий технічний паспорт на її 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 24 жовтня 2019 року (надалі – технічний паспорт від 24 жовтня 2019 року) /Т-1 а.с.89-101/.
З вказаного технічного паспорту та експлікації до нього вбачається, що частина будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_7 , загальною площею 144,3 кв.м., складається з підвалу, 1-ого та 2-ого поверхів, мансарди.
Разом з тим, перший поверх після виявлених змін став складатися з наступних приміщень: кладова під літ. 1-6 площею 3,6 кв.м.; кухня під літ. 1-7 – 10,9 кв.м.; хол під літ 1-8 – 14,0 кв.м.; коридор 1-9 – 3,9 кв.м.; кладова під літ. 1-10 – 3,0 кв.м., всього по 1-ому поверху, 35,4 кв.м.
При цьому, у технічному паспорті від 24 жовтня 2019 року у порівняні з технічним паспортом від 10 вересня 2010 року змінився контур зовнішньої частини будинку у тому місці, де одна зі стін приміщення під літ. 1-6 примикає до частини будинку, яка належить позивачу ОСОБА_1 . Так, після внесення вищевказаних змін, у технічному паспорті від 24 жовтня 2019 року контур зовнішньої частини будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_7 , вже став виступати з площини фасаду будинку, що безумовно вказує на невідповідність двох технічних паспортів один одному.
Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься план-схема будинковолодіння АДРЕСА_1 , складена 21 жовтня 2019 року працівниками ОК ЛОР «БТІ та ЕО», які на замовлення ОСОБА_7 проводили інвентаризацію вказаного будинковолодіння (арк. інвентаризаційної справи 94) /Т-2 а.с.236/. З вказаної план-схеми вбачається, шо до вказаного будинковолодіння входить наступні об`єкти, а саме: будинок А-1 (будинок, який належить ОСОБА_1 на праві особистої власності); будинок А-2 (будинок, який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності); прибудова «а-1» (прибудова до будинку А-2); хвіртка № 1; огорожа № 2; ворота № 3; ворота № 4; огорожа № 5; замощення.
26 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою в Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова, в якій просила вжити заходів відносно ОСОБА_2 , яка без дозволу здійснила прибудову до будинку по АДРЕСА_1 /Т-1 а.с.157/.
Працівниками Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова був складений акт від 23 липня 2019 року щодо перевірки дотримання ОСОБА_7 законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті: проведення будівельних робіт на АДРЕСА_1 /Т-1 а.с.136-155/.
Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова листом від 24 липня 2019 року № 0006-2546 повідомила ОСОБА_1 , що при виході за адресою: АДРЕСА_1 а здійснити перевірку не було можливим, оскільки ОСОБА_7 на час проведення перевірки була відсутня, доступ до об`єкта будівництва обмежений. Інспекцією здійснюються заходи щодо розшуку суб`єктів будівництва за згаданою адресою /Т-1 а.с.11/.
07 серпня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася зі заявою в Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова, в якій просила вжити заходів відносно ОСОБА_2 , яка без дозволу здійснила прибудову до будинку по АДРЕСА_1 /Т-1 а.с.181/.
Працівниками Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова був складений акт від 06 вересня 2019 року щодо перевірки дотримання ОСОБА_7 законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті: проведення будівельних робіт на АДРЕСА_1 . У вказаному акті зазначено, що порушень вимог законодавства не виявлено, а також, міститься відмітка, що в останній день перевірки ОСОБА_7 не з`явилася /Т-1 а.с.136-155/.
З письмових пояснень третьої особи - Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова вбачається, що третьою особою по об`єкту будівництва за адресою АДРЕСА_1 не видавалися документи, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів /Т-1 а.с.123/.
Висновком експерта по результатах проведення будівельно-технічної експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року, складеного судовим експертом Бочуляком Р.П. встановлено наступне /Т-2 а.с.100-115/:
1. 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 за об`ємно-планувальним, конструктивним рішенням та розмірами не відповідає технічному паспорту виготовленому ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 10 вересня 2010 року.
2. Мають місце наявні відмінності між схемою технічної документації (технічний паспорт виготовленому ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 10 вересня 2010 року) за реальним плануванням 1/2 будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 . У зв`язку з відсутністю проведеного огляду та дослідження 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , встановити чи відмінності є істотними і їх вплив на несучу здатність основних конструктивних елементів будівлі не надається можливе.
3. На 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 наявне перепланування внутрішніх приміщень в будинку та самовільне будівництво прибудови до наявної частини житлового будинку, які не зазначені в технічній документації (технічний паспорт виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО станом на 10 вересня 2010 року), як самочинна будівля.
4. Місце розташування самочинної прибудови до 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , яка не зазначена в технічній документації (технічний паспорт виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО2 станом на 10 вересня 2010 року) не відповідає вимогам п.6.1.41 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» та негативно впливає на планування, забудову, благоустрій земельної ділянки в частині експлуатації та обслуговування житлового будинку.
Крім того, долученим позивачем висновком експертного будівельно-технічного дослідження експерта ОСОБА_9 від 18 червня 2022 року № 08-22Д встановлено /Т-2 а.с.187-194/ :
1. Конфігурація земельної ділянки за фактичним користуванням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий №4610136300:06:018:0167 не відповідає плану зовнішніх меж земельної ділянки (Державному акту на право приватної власності на землю. Серія ЛВ 30618074. Видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Прибудова літ. «а-1» виходить за межі ділянки (приблизно 40-50см) і накладається на ділянку ОСОБА_10 , АДРЕСА_4 .
2. План – схема будинковолодіння на АДРЕСА_1 , 2019 року, не відповідає Державному акту на право приватної власності на землю. Серія ЛВ 30618074. Видано ОСОБА_1 04 липня 2002 року (плану зовнішніх меж земельної ділянки).
3. Зовнішня конфігурація будинку АДРЕСА_5 не відповідає техпаспорту 2010 року.
4. Зовнішня конфігурація будинку АДРЕСА_5 відповідає техпаспорту 2019 року та план-схемі будинковолодіння АДРЕСА_1 .
5. Техпаспорт 2019 року будинку АДРЕСА_5 не відповідає техпаспорту 2010 року.
6. Прибудова літ. «а-1» не передбачена проектом індивідуального окремо стоячого житлового будинку на одну родину на АДРЕСА_1 (аркуші 3-4 КП «Архбудконтроль») та технічному паспорту 2010 року. Окрім цього прибудова розміщується на двох ділянках без згоди співвласника ОСОБА_1 , якій належить частка 3/4. Відносно згоди сусідів експерту не відома. Прибудова являється самовільним будівництвом.
Окрім цього, з прибудови виведено димовий канал, який не відповідає нормі ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» п.6.8.11, згідно з яким, висоту димової труби, що розташована на відстані, яке дорівнює або більш за висоту суцільної конструкції, що виступає над покрівлею, слід приймати: не менш ніж 0,5 м над гребнем даху або парапетом – при розташуванні труби до 1,5м від гребня або парапету.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України)..
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.
Пунктами 4.11 - 4.15 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз» від 8 жовтня 1998 року N 53/5, передбачено, що письмовий висновок експерта складається з трьох частин: 1) вступної; 2) дослідницької; 3) заключної.
Таким чином, встановивши, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1256 від 24 червня 2020 року, який був виготовлений судовим експертом Львівського НДІСЕ Яцик І.І. на виконання ухвали суду від 23 січня 2020 року, є неповним, містить певні неточності, що обумовило призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, місцевий суд вірно взяв до уваги при вирішенні спору висновок будівельно-технічної експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року, який проведений відповідно до Закону України «Про судову експертизу» кваліфікованим та атестованим судовим експертом ОСОБА_11 .
Так, в пункті 4 описової частини будівельно-технічної експертизи № 25/21 від 08 грудня 2021 року зазначено, що згідно з планом-схемою будинковолодіння АДРЕСА_1 (арк. інвентаризаційної справи 94) встановлено, що прибудова 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 виконана по межі земельної ділянки (дивись додаток № 8 до висновку експерта).
Вимогам пункту 6.141 ДБН Б.2.2-12:1209 «Планування та забудова територій визначено»: «При розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі сумісної земельної ділянки від найбільшої виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть опадів з покрівель та карнізів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1-25.
Для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м.
Відстань від межі суміжної земельної ділянки до стовбурів дерев, які висаджуються, має бути від 4 до 6 м в залежності від величини крони (але не менше діаметра крони дерева), а до кущів 1 1,0м.».
З урахуванням вищевикладеного, можна стверджувати, що місце розташування самочинної прибудови до 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , яка не зазначена в технічній документації (технічний паспорт виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 10 вересня 2010 року) не відповідає вимогам п.6.1.41 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» та негативно впливає на планування, забудову, благоустрій земельної ділянки в частині експлуатації та обслуговування житлового будинку.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що внаслідок облаштування відповідачем самочинної прибудови з одночасним приблокуванням її, як до частини будинку, яка належить позивачу, так і до огорожі (паркан), яка знаходиться на межі із суміжною земельною ділянкою має місце порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки це створює незручності для останньої в користуванні земельною ділянкою, а також, в експлуатації та обслуговування житлового будинку через складнощі доступу до вказаної частини будинку, що, безумовно, створює проблеми для позивача, зокрема, під час проведення поточного або капітального ремонту фасаду та карнизу будинку, ремонту зовнішньої огорожі.
Крім цього, в порушення норм ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» п.6.8.11, димова труба, яка встановлена на даху прибудови, розміщена під вікном житлової кімнати тої частини будинку по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , що беззаперечно створює загрозу життю та здоров`ю позивача.
Відтак, встановивши, що спірна прибудова є самочинною, оскільки збудована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 без згоди співвласника ОСОБА_1 , якій належить 3/4 частини вказаної земельної ділянки, а також, без жодного відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту та не відповідає численним вимогам ДБН, що негативно впливає на планування, забудову, благоустрій земельної ділянки в частині експлуатації та обслуговування житлового будинку, чим і порушуються права позивача, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованої прибудови площею 9,86 кв.м. (1,46м х 6,75м = 9,855 кв.м.) є підставною та підлягає задоволенню, оскільки у такий спосіб буде відновлений стан земельної ділянки та житлового будинку, який існував до порушення прав позивача.
       Категоричне невизнання відповідачем всупереч наявним в матеріалах справи доказам самого факту здійснення, а відтак і існування, самочинного будівництва та, як наслідок, відмова від проведення будь-яких перебудов, унеможливило з`ясування та вирішення судом питання щодо можливості відновлення порушеного права позивача в інший, менш радикальний ніж знесення самочинного будівництва спосіб, зокрема, у спосіб проведення відповідачем перебудови, як це передбачено вимогами абзацу 1 частини сьомої статті 376 ЦК України.
В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 липня 2023 року.
Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        О.М. Ванівський
Р.П. Цяцяк