ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3389/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Філінюка І.Г.
суддів: Аленіна О.Ю., Разюк Г.П., 

секретар судового засідання – Чеголя Є.О.
за участю:
від ТОВ «ВГК» - Легенченко О.А.;
від КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» - Попова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС»
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 
по справі №916/3389/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГК»
до відповідачів:           
1. Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС»
2. ОСОБА_1 
про визнання протиправними дій, визнання недійсної додаткової угоди та визнання діючим договору

суддя суду першої інстанції – Рога Н.В.                                    
місце винесення рішення: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області. 
Повний текст рішення складено та підписано 17 квітня 2023 року. 

В С Т А Н О В И В:

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ВГК», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.02.2023) до Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Газі В.В. в частині підписання додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, укладеної між КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та ТОВ «ВГК», якою було вирішено питання про припинення дії Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 достроково, за взаємною згодою сторін; визнання недійсною додаткову угоду від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, укладену між КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та ТОВ «ВГК», якою було вирішено питання про припинення дії Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 достроково, за взаємною згодою сторін; визнання діючим Договір №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування. 
Позивач зазначає, що загальними зборами ТОВ «ВГК» будь-якого рішення щодо схвалення додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 не приймалося. 
Крім того, позивач вважає, що підписуючи додаткову угоду від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 ОСОБА_1 діяв всупереч інтересам товариства.
За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст.203, 207, 215 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсною додаткової угоди від 01.04.2021р. до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 позов задоволено частково.
Визнано недійсною Додаткову угоду від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 балансоутримання місць для паркування від 01.03.2017, укладену між Комунальним підприємством «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВГК».
Визнано діючим Договір №43/п-дн-2017/03-01 балансоутримання місць для паркування від 01.03.2017, укладений між Комунальним підприємством «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВГК» на період воєнного стану та протягом трьох місяців після його припинення чи скасування.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Обґрунтування рішення суду. 
Судом встановлено, що загальними зборами ТОВ «ВГК» не приймалося рішень щодо схвалення додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 щодо дострокового припинення цього Договору, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій ОСОБА_1 в частині підписання додаткової угоди, суд зазначив, що дана позовна вимога не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже не призведе до відновлення такого права. 
Щодо вимоги про визнання діючим Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, суд зазначив, що строк дії Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 відповідно до п.6.1 з моменту вводу в експлуатацію майданчиків для платного паркування, визначених у додатку №1, але не пізніше 15.05.2017, строком на 5 років. 
Отже, строк дії Договору закінчився 15.05.2022, і відповідно до п.6.2 Договору його дія припиняється після закінчення строку, на який Договір було укладено. 
Судом застосування положень п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна в період воєнного стану» та задоволено позовної вимоги ТОВ «ВГК» про визнання діючим Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування. 
Узагальнені вимоги та доводи апеляційної скарги:
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Комунальне підприємство «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить поновити КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» строк на апеляційне оскарження  рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 та відкрити апеляційне провадження у справі та скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 у справі №016/3389/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «ВГК» у задоволенні позову у повному обсязі. 
Скаржник зазначає, що основним визначенням значних правочинів, що укладаються Товариствами, законодавчо пов`язане з вартістю чистих активів такого Товариства.
Позивачем на підтвердження своїх вимог не надано документи фінансової звітності за 2019-2020 роки, які можуть надати змогу встановити вартість чистих активів такого Товариства, окрім того, Позивачем не вчинено дій з проведення ініціативного аудиту з метою перевірки даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності юридичної особи, за умови їх відсутності на підприємстві. Позиція позивача ґрунтується виключно на усних поясненнях, письмових показаннях двох свідків та рішеннях загальних зборів від 17.12.2020 року та 20.12.2020 року.
Разом з тим, як було зазначено вище, підтвердити факт перевищення Відповідачем ОСОБА_1 , як попереднім директором ТОВ «ВІК», своїх повноважень можливо виключно на підставі належним чином складеної та поданої фінансової звітності яка відображає вартість чистих активів станом на кінець відповідного року, проте такі докази відсутні.
          Скаржник зазначає, що позивачу, необхідно було надати розрахунок вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності (4кв. 2020 р.) та порівняти з вартістю Договору на момент його розірвання. На даний момент у мене відсутній необхідний для розрахунку фінансовий звіт. Однак, маю копію Статуту ТОВ "ВГК" який діяв на момент підписання додаткової угоди від 01.04.2021 року до Договору в якому зареєстрований статутний капітал згідно п.6.1. має розмір 408 000 грн.
Позивач додатки до Договору не надав, статут товариства який діяв на той момент теж не надав. Таким чином не довів перевищення Газею В.В повноважень при здійснені мною правочину.
Скаржник надає копію листа № 1/04 від 01.04.2021 (вх. №44/2/05-22 від 08.04.2021р.) до КП «Одестранспарксервіс» в якому повідомляє про нарахування парковочного збору за Ікв. 2021 р. на суму 121 176,58 грн. Тобто, чисті активи Товариства - 408 000 грн., зобов`язання 121 176,58 грн. за квартал (згідно договору - оплата щомісяця). Таким чином ОСОБА_1 мав право на підписання правочинів без згоди Загальних зборів Учасників (не порушивши вимог ч2. ст. 44 ГПК України) з вартістю договорів на суму до 204 000 грн., а вартість діючих додатків на той момент складала 121 176,58 грн. за квартал (40 392,19 грн. в місяць). Тобто, при підписанні договору його вартість складала 195 423,13 грн/місяць а при розірванні - 40 392,19 грн. на місяць (протиправні дії відсутні). 
Щодо визнання діючим Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, скаржник зазначає, що Договір балансоутримання місць для паркування надає право саме з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів. Договір балансоутримання місць для паркування не породжує право на отримання Оператором земельної ділянки у користування (оренду). Передані майданчики для паркування є об`єктом благоустрою.
Договір балансоутримання місць для паркування не є тотожним та за своїм змістом не є договором оренди.
Висновки суду першої інстанції спростовуються, як матеріалами господарської справи так і Положенням про організацію і порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1251-VI від 20.09.2011р. (зі змінами).
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі.
22.06.2023 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГК» на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 по справі № 916/3389/22 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Разюк Г.П., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 05.05.2023.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/3389/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3389/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Одестранспарксервіс» на рішення  Господарського суду Одеської області від 06.04.2023  по справі №916/3389/22  до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції. 
26.05.2023 матеріали справи №916/3389/22 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 апеляційну скаргу Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 по справі №916/3389/22 - залишено без руху.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду Одеської області від  06.04.2023  по справі №916/3389/22.
Зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області 06.04.2023 по справі №916/3389/22 до закінчення апеляційного перегляду судового рішення. 
Призначено розгляд справи №916/3389/22 на 12.07.2023 о 14:00 год.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Філінюка І.Г. з 05.07.2023 по 14.07.2023, розгляд справи №   916/3389/22 не відбувся, про що було складено довідку секретаря судового засідання від 12.07.2023.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 повідомлено учасників справи, про те, що розгляд справи №   916/3389/22 відбудеться 18.09.2023 о 14.00 год. 
12.07.2023 до суду надійшло клопотання Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» про залучення третьої особи - Одеської міської ради, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.
28.07.2023 до суду надійшли заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГК» на клопотання про залучення третьої особи.
Протокольною ухвалою суду від 18.09.2023 судом відмовлено у задоволенні клопотання КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» про залучення третьої особи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.
Так, з вимог ч. 1, 2 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Частиною 3 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
З матеріалів справи № 916/3389/22 колегією суддів вбачається, що Комунальним підприємством «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» по даній справі відповідне клопотання про залучення третіх осіб до місцевого господарського суду подане не було, жодних заяв з цього приводу не заявлялось. До того ж, виходячи з предмету та підстави позову, орган місцевого самоврядування не має відношення до правовідносин сторін у даній справі.
За таких обставин у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення по справі № 916/3389/22 будь-яким чином вплине на права та обов`язки інших осіб, зокрема,  Одеської міської ради.
В судовому засіданні 18.09.2023 представник Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГК» заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив судове рішення залишити без змін. 
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду переглядає рішення Господарського суду Одеської області в межах доводів та вимог апеляційних скарг, передбачених статтею 269 ГПК України.
Фактичні обставини справи встановлені судом.
Рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 №1251-УІ «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі» вирішено затвердити Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі та затверджено Типовий договір балансоутримання місць для паркування.
Відповідно до розділу 2 Положення організація та розміщення майданчиків для платного паркування та спеціально відведених автостоянок здійснюється на підставі Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 08.04.2011р. №520-VI, і схеми розміщення майданчиків для платного паркування транспортних засобів та спеціально відведених автостоянок (далі - Схема), узгодженої та затвердженої в установленому порядку(п.2.1). Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, затверджується рішенням Одеської міської ради, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів (п.2.2). Зміни та доповнення до Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, вносяться на підставі рішення Одеської міської ради (п.2.3).
Згідно п.1.3 Положення оператор (платник збору за місця для паркування транспортних засобів) - юридичні особи, їх філії (відділення, представництва), фізичні особи-підприємці, які згідно з рішенням Одеської міської ради організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування та спеціально відведених автостоянках; уповноважений орган – комунальне підприємство, визначене Одеською міською радою для здійснення організації та експлуатації місць для паркування у м. Одесі, яке може залучати інших суб`єктів господарювання (операторів).
Відповідно до п.5.5 Положення Оператори майданчиків для платного паркування в місті Одесі визначаються на конкурсних засадах, визначених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 11 листопада 2005 року № 160 «Про затвердження Положення про порядок конкурсного відбору підприємств з утримання об`єктів благоустрою населених пунктів».
Переможці конкурсу укладають договори балансоутримання місць для паркування з уповноваженим органом. 
Договори про паркування транспортних засобів, що були укладені між комунальним підприємством «ПАРКСЕРВІС-ОДЕСА» та суб`єктами господарювання до набуття чинності цього Положення, вважаються дійсними на відповідно визначених умовах (п.5.8). 
01.03.2017 між ТОВ «ВГК» (Оператор) та КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» (Уповноважена особа) був укладений Договір №43/п-дн-2017/03-01 балансоутримання місць для паркування, згідно якого Уповноважена особа надає право Оператору організовувати та провадити діяльність із забезпечення платного паркування транспортних засобів на місцях для паркування згідно до Переліку майданчиків для платного паркування (додаток №1). 
Згідно п.1.2 якого Оператор здійснює обслуговування (експлуатацію) місць для паркування з метою надання платних послуг з користування майданчиками для платного паркування та перерахування збору за місця для паркування транспортних засобів у розмірі та порядку, передбаченому розділом 3 цього Договору «Розмір і порядок розрахунків». 
Відповідно до п.6.1.Договору термін його дії визначається з моменту введення в експлуатацію майданчика для паркування, але не пізніше 15.05.2017, строком на 5 років.
01 квітня 2021 року ТОВ «ВГК» (Оператор) в особі директора Газі В.В., що діяв на підставі Статуту та КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» (Уповноважена особа) уклали додаткову угоду №1/21 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, якою вирішили припинити дію Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 за згодою сторін. 
У відповідності до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсною додаткової угоди №1/21 від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у директора позивача, який підписав спірну угоду, необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки протоколом загальних зборів членів ТОВ «ВГК» від 21.12.2020 визначено повноваження директора товариства та встановлено обмеження його повноважень.
Позиція суду апеляційної інстанції. 
Так, одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої 2 статті 16 ЦК України).
Розглянувши наведені доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).
Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на положення статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).
На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Таким чином, частина 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 910/14105/21, від 02.11.2021 у справі № 915/1153/20.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (ч.1 ст. 98 Цивільного кодексу України).
За таких обставин, з урахуванням ст. 98 Цивільного кодексу України та з огляду на приписи ст.ст. 92, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем ОСОБА_1 , 21.12.2020 учасниками ТОВ «ВГК» було проведено ще одні загальні збори з порядком денним: визнання недійсним Протоколу загальних зборів учасників від 17.12.2020; визначення повноважень директора товариства з урахуванням вимог ст.44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»; визначення механізму виконання вимог ст.44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». 
На зазначених зборах учасниками було прийнято рішення щодо встановлення обов`язкового надання згоди загальними зборами учасників ТОВ «ВГК» директору товариства на вчинення, укладення, пролонгацію чи розірвання всіх правочинів товариства, у тому числі шляхом підписання додаткових угод, що стосуються основних видів діяльності товариства, укладених правочинів, на підставі яких товариство бере на себе будь-які фінансові зобов`язання, в тому числі, але не виключно, на отримання кредитних коштів, оренди, надання послуг, обслуговування, експлуатації, а також правочинів, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності. 
Також, вирішено запровадити наступний механізм виконання вимог статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»: вчинення, укладання, пролонгацію чи розірвання всіх правочинів товариства та додаткових угод до них, що стосуються основних видів діяльності товариства, укладених правочинів, на підставі яких товариство бере на себе будь-які фінансові зобов`язання, в тому числі, але не виключно, на отримання кредитних коштів, оренди, надання послуг, здійснення обслуговування, експлуатації, а також правочинів, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50% вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, здійснюється лише за наявності згоди загальних зборів учасників товариства директору товариства;- пролонгацію чи розірвання вже укладених товариством правочинів та додаткових угод до них, що стосуються основних видів діяльності товариства, укладених правочинів, на підставі яких товариство бере на себе будь які фінансові зобов`язання, в тому числі, але не виключно, на отримання кредитних коштів, оренди, надання послуг, здійснення обслуговування, експлуатації, а також правочинів, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50% вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, здійснюється лише за наявності згоди загальних зборів учасників товариства директору товариства.
В силу приписів частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є послідовним у правозастосуванні, що підтверджується правовими висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.
Щодо застосування вказаних норм висловилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, де, зокрема відзначила, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Колегія суддів зазначає, що, зокрема недійсність правочину, договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (аналогічний правовий висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).
Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
У той же час, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
При цьому не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору (постанови Верховного Суду від 22.06.2020 у справі №177/1942/16-ц, від 24.11.2021 у справі №754/10279/18).
Так, згідно заяв свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (засновники ТОВ «ВГК») вони ніколи не надавали згоду на дострокове припинення Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, у зв`язку із тим, що діяльність ТОВ «ВГК» в межах виконання зазначеного Договору була одним основним джерелом доходу Товариства. 
Відповідач – ОСОБА_1 , згідно заяви, що надійшла до суду першої інстанції  28.02.2023, підтвердив, що укладаючи Додаткову угоду від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, він діяв поза межами повноважень. 
Колегією суддів встановлено, що загальними зборами ТОВ «ВГК» не приймалося рішень щодо схвалення додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 щодо дострокового припинення цього Договору. 
Враховуючи зазначене, виходячи з матеріалів справи, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання недійсною додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, що основним визначенням значних правочинів, що укладаються Товариствами, законодавчо пов`язане з вартістю чистих активів такого Товариства, а позивачем на підтвердження своїх вимог не надано документи фінансової звітності за 2019-2020 роки, відповідно до наступного.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17 зазначено, що частина третя статті 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено  внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
В даному випадку правочин - Додаткова угода від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 вчинений директором на шкоду інтересам товариства, оскільки відповідно до довідки ТОВ «ВГК» від 08.12.2022 єдиним джерелом доходу Товариства на протязі 2021 року був дохід, отриманий від виконання договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017.
Крім того, як зазначено вище, 21.12.2020 на загальних зборах учасників ТОВ «ВГК» на яких прийнято рішення про обов`язкового надання згоди загальними зборами учасників ТОВ «ВГК» директору товариства на вчинення, укладення, пролонгацію чи розірвання всіх правочинів товариства, у тому числі шляхом підписання додаткових угод, що стосуються основних видів діяльності товариства, оскільки єдиним джерелом доходу Товариства на протязі 2021 року був дохід, отриманий від виконання договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, то в даному випадку не потребує дослідженню питання пов`язане з вартістю чистих активів такого Товариства, оскільки такі застереження стосуються інших  правочинів, а саме якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.
Відповідно до поданих доказів та змісту заяв відповідачів підставою для розірвання договору став лист директора ТОВ «ВГК» про розірвання договору з 01.04.2021, при цьому жоден з відповідачів не посилався на факт підписання додаткової угоди.
Розірвання договору на вимогу оператора потребує дотримання порядку, встановленого п. 6.5 договору, тобто повідомлення повинне бути направлено за 1 місяць до припинення договору. Разом з тим, лист оператора за підписом директора підписано 01.03.2021 та отримано КП «Одестранспарксервіс» лише 05.03.2021. 
За змістом листа оператора договір припиняє свою силу 01.04.2021, таким чином, вбачається порушення порядку, встановленого п. 6.5 договору щодо порядку розірвання договору на вимогу оператора.
Щодо відмови судом першої інстанції у визнанні протиправними дій ОСОБА_1 в частині підписання додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017, укладеної між КП «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» та ТОВ «ВГК», якою було вирішено питання про припинення дії Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 достроково, то в цій частині рішення суду не оскаржується, а отже е є предметом апеляційного розгляду справи. 
Щодо визнання діючим Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, строк дії Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 відповідно до п.6.1 з моменту вводу в експлуатацію майданчиків для платного паркування, визначених у додатку №1, але не пізніше 15.05.2017, строком на 5 років. 
Отже, строк дії Договору закінчився 15.05.2022, і відповідно до п.6.2 Договору його дія припиняється після закінчення строку, на який Договір було укладено. 
Колегія суддів встановила, що у  постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №909/276/21  викладено висновок:
«…у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».
Суд першої інстанції виходив з того, що договори про балансоутримання місць паркування фактично є договорами оренди земельної ділянки, на якій Оператор здійснює свою господарську діяльність щодо надання певних послуг та за що сплачує відповідну плату.
Так, згідно п.6.-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо продовження договору оренди, зокрема щодо запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.
Відповідно до п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна в період воєнного стану» договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених    статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.
Згідно Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів
у місті Одесі, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 №1251-УІ (із змінами та доповненнями) майданчик для платного паркування    – площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді м. Одеси, на якій відповідно до рішення Одеської міської ради здійснюється платне паркування транспортних засобів.
При цьому, відповідно до п.6.6 Положення Оператори:
- організовують, здійснюють будівництво, обладнують, проводять реконструкцію, ремонт та експлуатують майданчики для платного паркування транспортних засобів на вулицях і площах м. Одеси та спеціально відведених автостоянках;
- сплачують збір за місця для паркування транспортних засобів;
- забезпечують комплектацію майданчиків для платного паркування транспортних засобів технічними засобами;
- обладнують та утримують майданчики для платного паркування та спеціальні автостоянки;
- організовують облаштування місць для паркування необхідними дорожніми знаками та розміткою;
- забезпечують використання майданчиків для платного паркування та спеціально відведених автостоянок відповідно до їх призначення;
- утримують територію та під`їзні шляхи до майданчика для паркування та спеціально відведені автостоянки у належному технічному та санітарному стані;
- повідомляють органи Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України про виявлені порушення цих Правил;
- надають основні послуги з утримання відведених та спеціально обладнаних майданчиків для платного паркування, передбачені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 18.08.2010 р. № 287 «Про затвердження Переліку основних послуг з утримання майданчиків для платного паркування»;
- здійснюють контроль за своєчасною сплатою користувачами вартості послуг з утримання майданчиків для платного паркування;
- надають роз`яснення користувачам щодо застосування цих Правил паркування транспортних засобів;
- несуть відповідальність за дотримання затвердженої схеми розміщення майданчика для платного паркування, санітарного стану на майданчику для паркування та за прибирання і вивезення снігу. 
Умовами п.2.1.1 Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 уповноважену особу зобов`язано надати Оператору право організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на місцях паркування, визначених у п.1.1 Договору.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування положень п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022р. №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна в період воєнного стану» та задоволення позовної вимоги ТОВ «ВГК» про визнання діючим Договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017 на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо визначення правової природи правовідносин сторін, що виникли з договору №43/п-дн-2017/03-01 від 01.03.2017.
Встановлені колегією суддів під час апеляційного провадження обставини дають підстави для висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, адже воно прийнято при повному дослідженні та з`ясуванні обставин справи, та доказів на їх підтвердження, при правильному застосуванні норм матеріального права, при відсутності порушень норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються доводами викладеними в мотивувальній частині даної постанови.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено. 
За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС» - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2023 у справі № 916/3389/22 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 20.09.2023.

Головуючий суддя                                                                                І.Г. Філінюк 

Суддя                                                                                                    О.Ю. Аленін

Суддя                                                                                                    Г.П. Разюк