ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1174/23; 22-ц/821/1096/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/10541/22 Категорія: 301000000 	Троян Т.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича та представника ОСОБА_3 – адвоката Скіця Станіслава Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2023 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Надія» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення частки у праві спільної сумісної власності з виплатою грошової компенсації, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року  ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування поданої позовної заяви зазначав, що шлюбні стосунки сторонами припинено в березні 2018 року. 
Під час шлюбу 14.05.2015 ОСОБА_1 був укладений договір №35-219/15 з ПП "Надія" про зобов`язання вказаного підприємства виконати будівельно-монтажні роботи з будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з передачею після здачі в експлуатацію у власність відповідачці ОСОБА_1 як пайовику, а також зобов`язання пайовика прийняти предмет договору у власність і здійснити оплату вартості предмета договору, а саме 581 708,00 грн. 
Оплату вартості предмета договору №35-219/15 в повному обсязі було здійснено сторонами шляхом внесення платежів 15.05.2015 року, 18.05.2015 року, 19.05.2015 року та 20.05.2015 року. 
Отже, вартість квартири повністю сплачена у травні 2015 року, під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в шлюбі, а тому предмет договору №35-219/15 є спільною сумісною власністю подружжя та частки подружжя у спільному майні є рівними. 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка №169499363 від 28.03.2019 року) позивач дізнався, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі, зокрема, того ж договору №35-219/15 від 14.05.2015 року. 
Згодом позивачу стало відомо, що відповідачкою укладено додаткові угоди до договору №35-219/15, зокрема 03.09.2018 року ПП «Надія» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду №1 про зміну номеру квартири з АДРЕСА_3 . 
03 вересня 2018 року відповідач уступила право вимоги на об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_2 . 
При цьому ПП «Надія» не заперечувало проти відступлення права вимоги та передачі зобов`язань за договором на користь ОСОБА_2 05.12.2018 року укладена додаткова угода №3 якою відкориговано площу квартири з 70,94 кв.м. на 75,60 кв.м. та остаточну вартість квартири, яка збільшилась на 38 212 грн., тобто з 581 708 грн. до 619 920 грн. 
Відповідно до квитанції 34 від 04.12.2018 року ОСОБА_2 сплатила 38 212,00 грн. на рахунок ПП «Надія» на підставі договору №35-219/15 від 14.05.2015 року. 
Соснівським районним судом м.Черкаси розглядалась справа №712/4165/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватне підприємство "Надія", ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Зазначеним рішенням встановлено, що кошти в розмірі 581 708,00 грн. були сплачені за рахунок спільних коштів подружжя. 
За таких обставин, оскільки договір №35-219/15 від 14.05.2015 року укладався в період шлюбу, оплата об`єкту інвестування здійснена за рахунок спільних коштів, тому майнові права на отримання у власність в майбутньому квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Всупереч положенню ч. 2 ст. 369 ЦК України щодо розпорядження спільним майном виключно за згодою всіх співвласників, ОСОБА_1 уклала додаткову угоду №2 про відступлення права вимоги від 03.09.2018 року без згоди її чоловіка (іншого співвласника). 
За таких обставин, оскільки письмова згода чоловіка на укладення вказаного правочину відсутня, наявні підстави для визнання додаткової угоди №2 до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 року в силу ст.203, 369 ЦК України, недійсною.
У зв`язку з тим, що майнові права на квартиру, які є об`єктом спільної сумісної власності, вибули із володіння позивача без його письмової згоди, поза його волею, позивач звернувся також з вимогою про витребування майна із незаконного володіння ОСОБА_2 в порядку ст. 388 ЦК України (віндикаційний позов). 
На підставі ст. 71 СК України та 365 ЦК України позивач заявив вимогу про припинення частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що припинення частки не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 , оскільки вона сама добровільно відмовилась від цього об`єкту нерухомості, уклавши додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року про зміну пайовика. Відповідачка разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_4 , також у власності має іншу нерухомість.
Зазначив, що грошова компенсація відповідачці за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі 451 785,00 грн. зберігається на депозитному рахунку суду (ТУ ДСА України), спільне проживання сторін у вказаній квартирі неможливе. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ від 21.12.2020 №887/1562-1564/20-23 поділ квартири між двома співвласниками шляхом проведення реконструкції з метою влаштування двох окремих квартир є неможливим, так як це суперечить п.5.17, 5.18, 5.19, 5.21, 5.22 ДБНВ.2.2.-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».
На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд: 
-визнати недійсною додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015, укладену між ПП «Надія», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування –квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 ; 
-витребувати квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння та припинення частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; 
-визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру; 
-виплатити ОСОБА_1 451785, 60 грн. грошової компенсації за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , що внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду; 
-стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу та витрат на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 7848, 12 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2023 року позов задовольнено частково.
Визнано недійсною додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015, укладену між ПП «Надія», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування –квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 ..
Скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень (рішення № 45308927 від 31 січня 2019 року, запис про право власності № 30091635 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 ) та припинити за нею набуте право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Витребувано у ОСОБА_2 та передано ОСОБА_3 майно, у вигляді частки квартири АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнути з ОСОБА_1 , ПП «Надія» на користь держави судовий збір в розмірі 165, 40 грн. з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2424,30 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1200 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що аналізуючи зміст спірного правочину (додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року) відповідачка ОСОБА_1 всупереч нормі ч. 3 ст. 65 СК України не надала доказів письмової згоди позивача ОСОБА_3 на укладення цієї угоди, яка з очевидністю стосується цінного майна.
У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками майна, яке було придбане під час шлюбу - майнові права на квартиру в цілому, правовий режим права власності – це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року.
При цьому судом звернуто увагу, що ОСОБА_2 не позбавлена права звернутись до відповідних осіб про повернення їй сплачених нею на підставі недійсного правочину коштів в розмірі 38 212,00 гривень.
Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_3 поза його волею, а саме, на підставі визнаної у судовому порядку недійсної додаткової угоди №2 від 03.09.2018 до договору про відступлення прав та обов`язків суд дійшов висновку, що позивач має право на витребування у ОСОБА_2 та передачі ОСОБА_3 майна, у вигляді частки квартири АДРЕСА_2 за правилами статті 388 ЦК України.
При цьому суд першої інстанції дійшов до переконання, що не підлягає до задоволення вимога про припинення частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 ; визнання за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виплативши ОСОБА_1 451785, 60 грн. грошову компенсацію за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , що внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду.
У даній частині суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної власності завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки разом із нею проживають малолітні діти, які в подальшому можуть використовувати цю власність, а сама по собі відсутність технічної можливості окремого користування квартирою, не спростовує можливість співвласників за взаємною згодою розпоряджатися та використовувати дану нерухомість.
Щодо завленого клопотання стороною відповідачів про закриття провадження у справі, то судом зазначено, що склад осіб, предмет позову та спосіб захисту права, який є предметом розгляду у даній справі не є тотожними зі справою №712/4165/19.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 , ПП «Надія» на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 350, 00 грн з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 6300, 00 грн.
Додаткове рішення суду мотивовано тим, що суд вважав, що заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, з огляду на заперечення останнього, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, а отже підлягає зменшенню до 15000 гривень, які підлягають стягненню з відповідачів в справі пропорційно з кожного, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог до кожного з відповідачів.
В зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені орієнтовно на 50%, стягненню підлягає половина витрат на правову допомогу в розмірі 7000 гривень, з них з ОСОБА_1 , ПП «Надія», ОСОБА_2 (задоволено одну немайнову вимогу про визнання недійсною додаткової угоди), 1050 грн. - по 350 гривень з кожного з відповідачів; та додатково із ОСОБА_2 (задоволено майнову вимогу про витребування квартири) - 5950 гривень на користь ОСОБА_3 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  оскаржили його в апеляційному порядку та зазначили, що судове рішення є незаконним, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просили його скасувати, закрити провадження у справі за вимогою позивача про визнання права власності на квартиру та відмовити в задоволенні решти вимог позивача в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 набула право власності на майнові права на квартиру (а в подальшому і саму квартиру) за плату, а після цього понесла додаткові витрати на цю квартиру. При цьому вона не знала і не могла знати про можливі права третіх осібна вказані майнові права та/або квартиру. У зв`язку з цим вона є добросовісним набувачем. За таких обставин позбавлення ОСОБА_2 квартири або її частини є неприйнятним та покладає на неї, як на добросовісного набувача, індивідуальний і надмірний тягар.
Вказує, що у спірному рішенні судом скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень (рішення №45308927 від 31 січня 2019 року, запис про право власності №30091635 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 ) та припинено за нею набуте право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_3 не заявляв позовних вимог про скасування державної реєстрації, запису про право власності та припинення права власності у ОСОБА_2 , а тому суд всупереч принципу диспозитивності вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу, якої позивач не заявляв.
Вказує, що провадження слід закрити в частині вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , припинивши право власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної сумісної власності на цю квартиру та з виплатою ОСОБА_1 вартості її частки, оскільки вказані вимоги вже розглянуті судом та по ним ухвалено судове рішення у справі №712/4165/19.
Звернуто увагу, що ОСОБА_3 ніколи не був власником частини даної квартири, а тому у суду не було правових підстав для витребування на його користь половини квартири.
Також своїм правом на подання апеляційної скарги на рішення суду скористався представник  ОСОБА_3 – адвокат Скіць С.М., в якій вказує, що рішення суду у відмовленій частині позовних вимог є незаконним та ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просив рішення суду скасувати в частині витребування майна та в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що позивач погоджується з висновком про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .Однак висновок про витребування лише половини спірної квартири і лише на користь позивача є помилковим, оскільки у зв`язку із визнанням додаткової угоди про відступлення майнових прав ОСОБА_2 сторони недійсного правочину повертаються в стан, що передував укладенню недійсної додаткової угоди, тобто майнові права на інвестування повертаються до попередніх співвласників – ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у їх спільну сумісну власність.
А тому рішення суду про витребування на користь позивача лише половини спірної квартири є невірним.
Крім того, позивач стверджує, що заявляючи вимогу про припинення частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру, надав докази того, що вказане не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки у неї є у власності інше нерухоме майно.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 – представник позивача вказує, що ОСОБА_2 як матір ОСОБА_1 , не могла не знати про перешкоди в укладенні оспорюваної додаткової угоди №2, а ПП «Надія», як сторона правочину, достовірно знав про відсутність згоди позивача на укладення цієї угоди.
Тому правові висновки, викладені Верховним Судом у справі №725/1824/20, на які посилаються відповідачі не підлягають застосуванню до цієї справи, оскільки обставини у вказаних правовідносинах є різними. 
Вказує, що обставини цієї справи свідчать про те, що майно вибуло із законного володіння позивача поза його волею, тому це майно в порядку віндикації підлягає поверненню позивачеві, що відповідає правовій         позиції Верховного суду у постанові від 12.02.2020 року у справі №761/17142/15-ц.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідачів про походження коштів сплачених за квартиру, то у справі №712/4165/19, досліджуючи джерела придбання спірної квартири суд встановив, що кошти відповідно до договору, були сплачені забудовнику ПП «Надія» за рахунок спільних коштів колишнього подружжя, і аж ніяк не за рахунок коштів відповідача ОСОБА_2 .
Вказує, що у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу подану позивачем представник ОСОБА_2 – адвокат Стратілатов К.Г. зазначає, що позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на квартири за адресою АДРЕСА_5 не може вважатись таким, що не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї.
Звернуто увагу, що відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
За таких обставин, позивач, якщо він не бажає спільно володіти квартирою з відповідачем ОСОБА_1 , має можливість припинити своє право власності та вимагати грошової компенсації.
Крім того, вказує, що позивач заявляє, що витребування всієї квартири у відповідача ОСОБА_2 є двосторонньою реституцією внаслідок визнання додаткової угоди недійсною.
На момент укладення додаткової угоди №2 від 03.09.2018 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 не було зареєстровано. За умовами цієї додаткової угоди, квартира від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не передавалась. У зв`язку з цим, навіть у разі визнання цієї угоди недійсною, у суду відсутні підстави для визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу подану ОСОБА_3 ПП «Надія» звертає увагу, що відповідно до правил статті 209 ЦК України даний договір пайової участі в будівництві не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, тому згоди одного із подружжя законом прямо не передбачається та не створює правових наслідків на визнання укладеного правочину недійсним.
Зазначає, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.09.2022 року позивачу ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю та визнання недійсною укладеної між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПП «Надія» додаткової угоди №2 від 03 вересня 2018 року до договору №35-219/15 від 14 травня 2015 року про зміну пайовика. Рішення суду набрало законної сили, а тому провадження у даній справі підлягає закриттю з підстав передбачених пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу подану позивачем ОСОБА_1 вказує, що в даному випадку спірна квартира неє об`єктом спільної сумісної власності і ніколи не була. В період шлюбу повна вартість за договором про пайову участь не була виплачена.
Вказує, що Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судам слід враховувати, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні.
Зазначає, що ОСОБА_2 отримала за додатковою угодою кошти, а не квартиру. В разі застосування наслідків недійсності правочину не може бути витребувана квартира замість коштів.
Крім тог, представником  ОСОБА_2  – адвокатом Стратілатов К.Г. оскаржено до суду апеляційної інстанції додаткове рішення від 31 травня 2023 року.
В апеляційній скарзі, посилаючись на недотримання судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати додаткове рішення суду та відмовити у задоволенні заяви представника позивача.
В мотивування апеляційної скарги посилається на те, що представником позивача не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат на правову допомогу.
Зазначає, що витрати на оплату послуг адвоката, які не віднесені до адвокатської діяльності, не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу, а тому правовий аналіз матеріалів справи, позовних вимог та судових рішень у справі №712/4165/19, збір доказів, підготовка правової позиції у справі та узгодження її з клієнтом (5 годин), виготовлення додатків до позову, копії позову, подача заяви до суду та підготовка до її розгляду (9 годин), не відносяться до переліку видів адвокатської діяльності.
Звернуто увагу суду, що вартість години роботи адвоката Скіця С.М. 2500,00 грн. за годину є явно неспівмірною та завищеною.
Вказує, що суд визначив розмір витрат позивача в сумі 15000,00 грн. та стягнув з відповідача ОСОБА_2 5950,00 грн. цих витрат. В той же час з ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених вимог (1/2 від однієї майнової та 1/3 від однієї немайнової з 4 заявлених вимог) може бути стягнуто лише 5/24 витрат позивача, або 3125,00 грн. (15000,00 грн. х 5/24) від визначеного судом розміру витрат. 
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 06.09.2003 року у Черкаському міському відділі громадянського стану, актовий запис 1398.
Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
27 лютого 2019 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. В рішенні встановлено, що шлюбні стосунки сторонами припинені в березні 2018 року.
З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2015 року між Приватним підприємством Надія (за договором – «Організація») та ОСОБА_1 (за договором – «Пайовик») був укладений договір № 35-219/15, за умовами якого Організація зобов`язалась виконати будівельно-монтажні роботи згідно проектно-кошторисної документації за адресою: АДРЕСА_6 та після закінчення будівництва та здачі в експлуатацію передати у власність Пайовику об`єкт паювання – є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 70,94 кв.м, житловою площею 36,10 кв.м. (за договором – «Предмет договору»).
Відповідно до п.2.2.,2.3 договору № 35-219/15 сторони домовились, що на дату підписання договору вартість 1 кв.м предмету договору складає 8200,00 грн. Вартість предмета договору складає 581 708,00 грн, що і є попередньою ціною договору.
На виконання умов договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року ОСОБА_1 на рахунок ПП " ОСОБА_8 " сплачені кошти в повному обсязі відповідно до квитанцій № 529 від 15.05.2015 року 150 000,00 грн., № 533 від 18.05.2015 на суму 150 000,00 грн, № 555 від 19.05.2015 на суму 150 000,00 грн., № 571 від 20.05.2015 на суму 131 708,00 грн., всього на загальну суму 581 708,00 грн.
Отже, кошти за відповідно до умов договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року сплачені в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Відповідачем не надано жодних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності сторін на сплачені нею грошові кошти за договором № 35-219/15 від 14.05.2015.
Відповідно до п.3.3.5 договору № 35-219/15 від 14.05.2015 ПП «Надія» зобов`язується після завершення будівництва і введення будівлі до експлуатації надати пайовику документи для подальшого оформлення квартири у власність.
03.09.2018р. між ПП ОСОБА_8 і ОСОБА_1 (пайовик) була укладена додаткова угода № 1 від 03.09.2018 до договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року щодо площі квартири АДРЕСА_7 - 70,94 кв.м, в т.ч. житлова 36,10, кількість кімнат – 2.
08 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до директора ПП «Надія» з повідомленням, що укладення договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року відбулося в інтересах сім`ї та кошти на оплату суми договору є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, при можливому звернення щодо переоформлення зазначеного договору на користь третіх осіб вказане переоформлення здійснювати виключно з його згоди. Вказана заява зареєстрована ПП «Надія» за вх. № 364 від 08.08.2018 року.
В подальшому, відповідно до додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року (спірна угода) до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року, укладеної між ПП ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі п.3.2.3 Договору уступила право вимоги на об`єкт інвестування, а саме квартиру  АДРЕСА_2 , сума договору 581 708 грн. та передала усі свої зобов`язання за Договором ОСОБА_2 . Об`єкт інвестування переходить до ОСОБА_2 , ПП "Надія" не заперечувало проти уступки права вимоги та передачі зобов`язань за Договором на користь ОСОБА_2 .
Відповідно до додаткової угоди № 3 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року, укладеної між ПП Надія та ОСОБА_2 , внесені зміни до пункту 1.3 щодо того, що предметом договору є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 75,60 кв.м, житлова площа 30,40 кв.м, також внесені зміни до пункту 2.3 щодо вартості предмета договору 619 920 грн.
20 листопада 2018 року ПП "Надія" листом повідомлено ОСОБА_2 про необхідність доплати 38 212 грн. у зв`язку із збільшенням об`єкту інвестування на 4,66 кв.м.
Відповідно до квитанції № 4 від 04.12.2018 року ОСОБА_2 сплатила 38 212,00 грн. на рахунок ПП Надія на підставі договору від 14.05.2015р. № 35-219/15.
05 грудня 2018 року укладена додаткова угода № 3 до договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року між ПП «Надія» та ОСОБА_2 про зміну п. 1.1 виклавши його в такій редакції: «предметом договору є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., кількість кімнат – 2, зміна п. 2.3 про те, що вартість предмету договору складає 619 920,00 грн.
Сертифікатом серії ЧК № 162183451441 від 11.12.2018р. засвідчено відповідність закінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_6 .
28.01.2019 року ПП " ОСОБА_8 " та ОСОБА_2 підписаний акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_2 площею 75,60 кв.м .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.01.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі додаткової угоди № 2 від 03.09.2018р., акту прийому-передачі від 28.01.2019р., додаткової угоди № 3 від 05.12.2018р., технічного паспорту від 28.01.2019р., додаткової угоди № 1 від 03.092.2018р., договору № 35-219/15 від 14.05.2015р.
08 лютого 2019 року позивач звернувся до ПП "Надія" з заявою про надання інформації та копій документів щодо дати введення в експлуатацію будинку за адресою АДРЕСА_6 , копії договору та акту прийму передачі квартири за договором за участю ОСОБА_1 
13 березня 2019 року ОСОБА_1 Управлінням ДАБК Черкаської міської ради повідомлено, 11.12.2018 року був виданий сертифікат, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта "Будівництво багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_6 ", що підтверджує факт прийняття вказаного будинку в експлуатацію. Також Управлінням ДАБК ЧМР позивачу повідомлено, що забудовником вказаного будинку було ПАТ "Житлобуд" .
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
У статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.
Так, за вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення одного з подружжя майна, який в установленому законом порядку володіє ним на праві спільної сумісної власності, яке є предметом оспорюваного правочину.
У даній справі встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 .
Колегія суддів доходить до переконання, що оскільки сторони додаткової угоди від 03 вересня 2018 року № 2, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про те, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , то укладаючи оспорюваний правочин сторони діяли недобросовісно, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Схожі висновки викладені у постанові Верхвоного Суду у справі № 523/12959/18 від 07 грудня 2022 року.
Колегія суддів констатує, що Додаткова угода №2 до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 роу про зміну пайовиків від 03 вересня 2018 року, яка не відноситься до дрібних побутових правочинів, не могла бути укладена без письмової згоди другого з подружжя, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про наявність підстав для визнання даного правочину недійсним.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до висновків, які містяться у рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2022 року у справі № 712/4165/19, яке набрало законної сили, презумпція спільності майна подружжя щодо сплачених ОСОБА_1 за договором №35-219/15 від 14.05.2015 року коштів в сумі 581 708,00 грн. відповідачами не спростована.
Отже, при розгляді вищевказаної справи судом було встановлено, що кошти які були внесені на оплату об`єкту інвестування належали до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, майнові права на об`єкт інвестування набуто у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим розпорядження такими майновими правами необхідно здійснювати взаємною згодою подружжя.
Щодо вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та їх відповідності критеріям правомірного та ефективного способу захисту порушених прав
У даній справі позивач просив визнати за ним право власності на квартиру, витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Водночас підлягає встановленню добросовісність набувача за таким договором.
Отже, за приписами частини четвертої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження спільним майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя бути правомірним та ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема шляхом визнання за позивачем права власності на частку в спірному майні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що правомірному й ефективному способу захисту порушених прав ОСОБА_3 відповідають вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди №2 до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 року про зміну пайовиків від 03 вересня 2018 року, укладеної між ПП «Надія», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом визнання спірної квартири спільною сумісної власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Також колегія суддів враховує, що у справах такої категорії діє спеціальне правило, передбачене у частині четвертій статті 369 ЦК України та частині другій статті 65 СК України, яке надає право одному зі співвласників (зокрема й одному із подружжя) оспорювати правочин, вчинений іншим співвласником за відсутності на те відповідних повноважень, тому віндикація можлива лише в разі наступного відчуження контрагентом спірного майна.
Отже, вимога про витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 не відповідає критеріям правомірного та ефективного способу захисту порушених прав, оскільки за встановлених судом обставин справи ОСОБА_2 спірну квартиру в подальшому не відчужувала, тому правомірним та ефективним способом захисту прав є оспорювання саме додаткової угоди разом із вимогою про застосуванням наслідків її недійсності, зокрема шляхом визнання права власності на частку в нерухомому майні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зроблено висновок про те, що вибір і застосування позивачем неефективного (неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Вказані висновки суду містяться у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №367/7692/17.
Отже, вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач при укладенні оспорюваного договору не надавав своєї згоди на відчуження майнових прав, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, тому вказаний договір є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Надаючи оцінку обставинам вибуття спірних майнових прав та набуття ОСОБА_2 в подальшому права власності на майно в контексті її добросовісності, суд установив, що майнові права на квартиру вибули із власності позивача унаслідок волевиявлення ОСОБА_1 без отримання його згоди. Тобто, спільна воля позивача та ОСОБА_1 на вибуття з їх власності майнових прав була відсутня.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
У даній справі ОСОБА_2 була обізнана про наявність майнових прав на об`єкт інвестування ОСОБА_3 , а тому мала усвідомлювати ризики укладеного правочину.
Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що ОСОБА_2 не позбавлена права звернутись до відповідних осіб про повернення їй сплачених нею на підставі недійсного правочину коштів в розмірі 38 212,00 гривень.
Водночас, колегія суддів зауважує, що для того, щоб уникнути правової невизначеності, у зв`язку із визнанням недійсною додаткової угоди та необхідністю застосування реституції право власності на майно повинно бути визнано за кожним із подружжя.
При цьому колегія суддів вважає невірним визнання права власності на спірну квартиру з визначенням часток, оскільки така вимога стронами не ставилась а сама квартира  АДРЕСА_2 , на час виникнення спірних правовідносин, ще ще не була здана в експлуатацію та не мала статусу майна.
Також суд апеляційної інстанції, на підставі приведених вище доводів щодо способу захисту порушеного права у даному спорі, вважає можливим залишити скасування державної реєстрації спірної квартири за ОСОБА_2 . Такий вимога є похідною від основної вимоги ОСОБА_3 – відновлення його майнових прав на спірну квартиру як об`єкт спільної з колишньою дружиною сумісної власності.
Щодо вимог про припинення права власності на частку майна належну ОСОБА_1 та сплату на її користь компенсації, то колегія суддів вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69–72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.
У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18)).
Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_1 згоди на отримання компенсації за свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя не надала, а тому оскільки частка відповідача у спільному сумісному майні подружжя не є незначною, то таке припинення права спільної власності завдасть істотної шкоди її інтересам.
Доводи апеляційної інстанції про те, що у власності відповідача є інше нерухоме майно, а тому припинення права спільної часткової власності не завдасть істотної шкоди її інтересам, вказаних висновків суду не спростовують.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач, бажаючи припинити право спільної часткової власності подружжя не заявив позовних вимог про стягнення компенсації вартості частки майна з ОСОБА_1 на свою користь, що у свою чергу не вимагало б, зокрема, наявності згоди іншого з подружжя.
З огляду на викладене вимоги позовної заяви ОСОБА_3 у даній частині не можуть бути задоволені судом.
Щодо доводів сторони відповідачів про необхідність закриття провадження у справі, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у цій частин.
Колегією суддів враховано, що Соснівським районним судом м.Черкаси розглядалась справа № 712/4165/19 про поділ спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватне підприємство "Надія", ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Однак, у зв`язку із тим, що до справи №712/4165/19 не було залучено належного відповідача - Приватне підприємство "Надія", позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПП «Надія» додаткову угоду № 2 від 03 вересня 2018 року до договору від 14.05.2015 року № 35-219/15 про зміну пайовика, а також похідні від оспорювання правочину позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та поділу спірної квартири з визнанням права власності ОСОБА_3 зі сплатою ним ОСОБА_1 - грошової компенсації замість її частки в розмірі 451 785,60 грн. залишились без задоволення, тобто фактично не були розглянуті.
За таких обставин судом першої інстанції вірно враховано, що склад осіб, предмет позову та спосіб захисту права, який є предметом розгляду у даній справі не є тотожними зі справою №712/4165/19.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів доходить висновку, що судове рішення в частині витребування у ОСОБА_2 та передання ОСОБА_3 майна, у вигляді частки квартири підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про визнання за кожним з подружжя по частки квартири, а в решті рішення суду підлягає залишенню без змін. 
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної або касаційної інстанції змінює розподіл судових витрат у випадку, якщо він, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.
За результатами апеляційноо перегляду оскаржуваного рішення правовий результат вирішення позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_3 до відповідачів не змінився, в той же час колегія суддів вважає, що вимоги пред`явлені до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які задоволені частково у частині майнових вимог мають бути стягнуті не тільки з ОСОБА_2 , а й з ОСОБА_1 , оскільки їхніми взаємними діями було фактично позбавлено права власності позивача.
Тому колегія суддів вважає необхідним змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідачів на користь держави половину судових витрат за одну немайнову вимогу про визнання недійсною додаткової угоди (992,4 грн. х 3) по 165, 40 грн. з кожного із відповідачів, як сторін спірної додаткової угоди №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 та з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 половину витрат за майнову вимогу про витребування виходячи з ціни позову 903 571, 20 грн., що складає 1129,45 грн. з кожної.
Щодо додаткового рішення суду
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.
Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, заявник просив стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у загальній сумі 57 500,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СА № 1040509, виписаний на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 28.10.2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 12.05.2023, відповідно до якої розмір послуг адвоката сплачено ОСОБА_3 та склав 57500,00 гривень, Акт наданих послуг №1 до Договору про надання правничої допомоги від 28.10.2022 року, детальний опис робіт (наданих послуг), договір про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2022 року.
Пунктом 4.1. договору визначено, що вартість послуг адвоката (гонорар) розраховується погодинно та оформлюється Актом наданих послуг. Вартість послуг адвоката зазначається в Акті наданих послуг.
В пункті 1 Акту наданих послуг №1 сторони погодили, що вартість години роботи адвоката становить 2500,00 грн. 
Оскільки адвокатом витрачено 23 години на надання правничої допомоги, то загальна вартість послуг становить 57500,00 грн.
У своїх запереченнях на заяву про ухвалення додаткового рішення та в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Стратілатов К.Г. просив суд відмовити у задоволенні заяви та вказував, що такі витрати є неналежно обґрунтованими та неспівмірними із складністю цієї справи.
Колегія суддів, погоджуючись у даній частині із висновком суду першої інстанції, вважає слушними доводи заперечень про неспівмірність заявлених ОСОБА_3 витрат.
Відповідно до акту наданих послуг від 12 травня 2023 року загальна кількість годин роботи адвоката Скіця С.М., витрачених на надання послуг із правничої допомоги клієнту ОСОБА_3 , складає 23, а сума, на яку надані відповідні послуги, дорівнює 57 500, 00 грн (2500,00 грн * 23 год).
На думку колегії суддів, ураховуючи складність справи та необхідність затраченого часу адвокатом для захисту прав клієнта, судом першої інстанції правомірно зменшено розмір витрат на правничу допомогу до 15 000,00 грн.
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 18 січня 2022 року у справі № 910/2679/21, від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 910/3055/20.
У той же час, в частині здійсненого розподілу витрат колегія суддів, як і в частині розподілу витрат зі сплати судового збору, вважає, що витрати мають бути відшкодовані відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах, а ПП «Надія» лише щодо вимоги немайнового характеру.
А тому на підставі наведеного, у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені орієнтовно на 50%, стягненню підлягає половина витрат на правову допомогу в розмірі 7000 гривень (вказаний розмір не оскаржено ОСОБА_3 ), з них з ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Надія», ОСОБА_2 (задоволено одну немайнову вимогу про визнання недійсною додаткової угоди), 1050 грн. - по 350,00 грн. з кожного з відповідачів; та додатково із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 2975,00 грн. з кожної, тобто по 3325,00 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2023 року – задовольнити частково.
Додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2023 року – скасувати.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича та представника ОСОБА_3 – адвоката Скіця Станіслава Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2023 року – задовольнити частково. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2023 року – скасувати у частині витребування у ОСОБА_2 та передання ОСОБА_3 майно, у вигляді частки квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалити у даній частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . 
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Приватного підприємства «Надія» на користь держави судовий збір в розмірі 165,40 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1294,85 грн. з кожної.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1200,00 грн.
Стягнути з Приватного підприємства «Надія» на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 350, 00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3325,00 грн. з кожної.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Судді: