Справа № 346/4280/19 
Провадження № 22-ц/4808/819/23 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 квітня 2023 року, ухвалене в складі судді П`ятковського В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова Іванна Михайлівна, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02 листопада 2001 року виконкомом Коломийської міської ради Івано-Франківської області, на праві власності належали 4/100 частини (загальною площею 8,9 кв.м.) від цілого нежитлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В січні 2017 року під час вирішення питання з орендою земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно, їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що становить 4/100 частин від цілого нежитлового будинку, площею 8,9 метрів квадратних, за вищевказаною адресою, укладеного 19 березня 2002 року між нею як продавцем та покупцем ОСОБА_1 .
Зазначила, що не мала наміру відчужувати належну їй частку вказаного нежитлового будинку відповідачці, не укладала з нею будь-яких договорів купівлі-продажу, та не уповноважувала нікого на укладення таких. 19 березня 2002 року вона не зверталася до нотаріуса ОСОБА_4 для оформлення та державної реєстрації договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, підпис на цьому договорі їй не належить.
Просила визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу, повернути майно та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 квітня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового будинку, що складає 4/100 частини цілого нежитлового будинку, загальною площею 8,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 березня 2002 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою Іванною Михайлівною, по реєстру №Д-239. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 вказане нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1921 грн. сплаченого судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи.
Зазначає, що посилання позивачки на те, що про дію оспорюваного договору купівлі-продажу вона довідалася в січні 2017 року при вирішенні питання оренди землі, не відповідає дійсності, оскільки після придбання частини нежитлового приміщення ОСОБА_5 зареєструвала право власності на це нерухоме майно, а з 2002 року по теперішній час здійснює підприємницьку діяльність, про що позивачці та її чоловікові безперечно було відомо.
Крім того ОСОБА_2 укладала додаткову угоду щодо поновлення оренди землі ще у 2016 році, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією такої угоди. Також позивачка була особисто присутня під час укладання договору купівлі-продажу, що підтверджується нотаріусом. Отже строк позовної давності на час фактичного подання позову про витребування майна сплив. При цьому у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.
Вважає, що позивачка не довела, що вона довідалася про порушення її права аж через 17 років і не могла довідатися про це раніше. З клопотанням про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності остання до суду не зверталася.
Також вказує, що вона посилалась на те, що оспорюваний договір відповідав волевиявленню сторін правочину, тоді як позивачка не довела і суд не встановив наявність умислу з певним спрямуванням волі у неї та відповідача.
Висновок суду про те, що оспорюваний договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дій, спрямованих на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується кредитним договором з банком, за умовами якого позичальник зобов`язаний використати кредитні кошти на придбання квартири в позивачки. Також оспорюваний договір нотаріально посвідчений, зареєстрований у відповідному реєстрі, продавець повністю отримала від покупця кошти за квартиру до підписання договору купівлі-продажу, що не спростовано.
Щодо висновку суду про те, що договір купівлі-продажу вчинено без реєстрації права власності, то такий на думку апелянта не ґрунтується на законі, оскільки чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство пов`язувало виникнення права власності на майно саме з моментом реєстрації договору, а не з реєстрацією права власності на таке майно (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19).
Також вважає, що позивач обрала неправильний спосіб захисту, у зв`язку з чим суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову. Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та застосований Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №143/361/20.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представники: адвокати Гринів Я.В. та Вінтоняк Н.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Позивач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Боднарук В.В., третя особа ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа – приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова І.М. в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представників, позивача та її представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нежитловий будинок (будівля квіткового базару) від 0.11.2001 року, виданого на підставі рішення Коломийської міської ради від 29.10.2001 року, належав в цілому нежитловий будинок площею 230,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 44, 102, 103).
На підставі Договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №Д-239, ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 4/100 частки вказаного нежитлового приміщення (т. 1, а.с. 8, 43).
Про продаж частки нотаріусом зроблено відповідну відмітку на правовстановлюючому документі, що посвідчує право власності позивачки на нежитлове приміщення (т. 1, а.с. 44 (зворот)).
До матеріалів справи долучено копії документів, на підставі яких відбувалося нотаріальне посвідчення спірного договору, а саме: копія Договору купівлі-продажу, копія Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, копія Довідки-характеристики Коломийського МБТІ Івано-Франківської області №1063 від 19.03.2002 року про реєстрацію вказаного нежитлового приміщення за позивачкою, копія Висновку експерта про вартість приміщення, виданого експертом ТОВ «Ека-Захід» 11.03.2002 року, копія Довідки серії АВ №137748 про перевірку відсутності заборони, сформованої приватним нотаріусом Маркеловою І.М. 19.03.2002 року, №451283-1247 (а.с. 42-48).
Встановлено також, що Висновком експертів за результатами судово-почеркознавчої експертизи №15469-15471/20-32, виготовленим судовими експертами Київського НДІ судових експертиз Куріпко К.П., ОСОБА_6 04.08.2020 року на виконання ухвали суду від 21.05.2020 року, встановлено, що підпис, який міститься на лицевій стороні Договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року у графі «Підписи» у рядку «Продавець» та підпис, який міститься на зворотній стороні Договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року у графі «Проти відчуження нажитого в подружжі домоволодіння не суперечу» у рядку «Підпис» виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів однією особою - ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 122-131).
23.09.2020 року до Коломийського ВП надійшла заява ОСОБА_1 про те, що в Договорі купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року виявлено ознаки підробки підпису, на підставі чого 23.09.2020 року відкрито кримінальне провадження №12020095180000135 (т. 1, а.с. 142).
26.11.2020 року до Коломийського ВП надійшла заява ОСОБА_2 про те, що 19.03.2002 року ОСОБА_1 шляхом підроблення Договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку в АДРЕСА_1 заволоділа даним приміщенням, чим спричинила ОСОБА_2 майнову шкоду. На підставі даної заяви відкрито кримінальне провадження №12020095180000243 (т. 1, а.с. 204).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір купівлі-продажу був укладений без волевиявлення ОСОБА_2 і підлягає визнанню недійсним згідно статей 203, 215 ЦК України. Щодо заявленого стороною відповідачки клопотання про застосування строку позовної давності суд зазначив, що позивачці стало відомо про існування спірного договору лише у січні 2017 року, тому строк позовної давності нею не пропущено.
Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).
Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.
Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Зі змісту частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спір щодо визнання Договорі купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року недійсним, суд першої інстанції врахував Висновок експертів за результатами судово-почеркознавчої експертизи №15469-15471/20-32 від 04.08.2020 року, відповідно до якого підпис, який міститься на лицевій стороні Договору у графі «Підписи» у рядку «Продавець» та підпис, який міститься на зворотній стороні Договору у графі «Проти відчуження нажитого в подружжі домоволодіння не суперечу» у рядку «Підпис» виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів однією особою - ОСОБА_3 . Відповідно, встановив відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на укладення вказаного Договору та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання оспорюваного договору недійсним.
Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зазначено, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16 (провадження №14-499цс19) зроблено висновок, що: «у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21), яка ухвалена після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від указаного висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), та зазначила, що: «порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. […] Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц, зробив обґрунтований висновок про відмову в позові ОСОБА_2 з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов про усунення перешкод у використанні спірного нежитлового приміщення».
Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №450/776/17 (провадження №61-382св22).
Отже, у справі, що переглядається, місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_2 не підписувала оспорюваний Договір купівлі-продажу від 19 березня 2002 року, тобто, що цей договір є неукладеним, зробив помилковий висновок про наявність підстав для визнання його недійсним.
Верховний Суд в постанові від 06.07.2022 року у справі №754/12170/16-ц (провадження №61-5522св21) звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19) та багатьох інших.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі №925/642/19, провадження №15-52гс20).
За встановлених обставин справи у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.
Повернення позивачці вказаного нерухомого майна в цьому випадку є похідним від визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому в задоволенні такого теж слід відмовити.
Щодо посилання апелянта на необхідність застосування до даних правовідносин строку позовної давності, оскільки позивачці було відомо про укладення оспорюваного договору ще з 2002 року, так як вона була особисто присутня під час його підписання та потягом цих років знала, що відповідач є власником спірного приміщення, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача, який заявляє про застосування позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) наведено висновок про те, що у позові необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенніпозовних вимог, з позивачки на користь відповідачки підлягає стягненню 1152 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Коломийського міського нотаріального округу Маркелова Іванна Михайлівна, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1152 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                        О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 серпня 2023 року.