Номер провадження: 22-ц/813/6009/23 
Справа № 522/12032/22
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Коновалова В.А., Карташов О.Ю.
за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,
учасники справи:
позивач — ОСОБА_1 
відповідач  —   ОСОБА_2 
треті особи — ОСОБА_3 , Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єсіна Лариса Михайлівна
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 05 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Шестакової Я.В., у приміщенні того ж суду
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єсіна Лариса Михайлівна про визнання незаконним та скасування свідоцтва, скасування рішення державного реєстратора, -
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовної заяви
Позивач у вересні 2022 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до відповідача про визнання незаконним та скасування свідоцтва, скасування рішення державного реєстратора.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 01.08.2022 року між нею та ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» укладено договір №Ф28/02 про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №014/0028/74/75474 від 25.05.2007 року та договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. За договором відступлення іпотеки передані права за іпотечним договором, посвідченим 25.05.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашик О.В., реєстровий №1970, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0028/74/75474 від 25.05.2007 року в іпотеку передано нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . В ході підготовчих дій до звернення стягнення на предмет іпотеки стало відомо, що предмет іпотеки зареєстрований за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Під час відступлення права вимоги за договорами співробітниками банку було повідомлено, що реалізації предмету іпотеки в примусовому порядку не проводилось. На думку ОСОБА_1 розбіжності між датою відкриття виконавчого провадження та датою акта державного виконавця про реалізацію майна, вищезазначеної квартири свідчить про відсутність акта державного виконавця в цілому. Також, приватним нотаріусом Єсіною Л.М. було видано інший документ. Вищезазначені відомості дають підстави позивачу вважати, що свідоцтво про є підробленим, перехід права власності на іпотечне майно незаконним.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 05 квітня 2023 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Єсіна Лариса Михайлівна про визнання незаконним та скасування свідоцтва, скасування рішення державного реєстратора – відмовлено.
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що іпотечне майно реалізовано не було, акт державного виконавця про реалізацію нерухомого (іпотечного) майна, затвердженого Нестеренкор О.О., начальником Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 18.09.2012 року, на підставі якого було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів - знищений, відомості про видачу такого акта виконавцем взагалі, відсутні, за реєстровим №1909 нотаріусом було вчинено нотаріальну дію щодо передачі заяви « ОСОБА_5 про скасування довіреності», зазначена нотаріальна дія під реєстровим №1909 вчинена з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії ВРХ №529085 (серія та номер свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів). На думку суду, вищезазначене свідчить про неправомірні дії з боку відповідача та відсутність підстав для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. З укладенням договору про відступлення права вимоги, відбувається заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, справа № 638/22396/14-ц, Провадження № 14-16цс20. З урахуванням вищезазначеного, судом встановлено, що позивач не є суб`єктом господарювання та не надає фінансових послуг, здійснене відступлення права вимоги ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» - ОСОБА_1 суперечить положенням діючого законодавства, а отже у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з таким рішенням, 05 квітня2023 року, представник скаржника звернувся через суд першої інстанції до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, погодився з неправомірністю дій з боку відповідача та відсутністю підстав для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Прийшов до висновку, що іпотечне майно реалізовано не було, акт державного виконавця про реалізацію нерухомого (іпотечного) майна - знищений, відомості про видачу такого акта виконавцем взагалі відсутні. За реєстровим №1909 нотаріусом вчинено іншу нотаріальну дію, для якої використаний спеціальний бланк нотаріальних документів з такою ж серією та номером як і для свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. В той же час судом першої інстанції поставлено під сумнів правомочності позивача як кредитора, вказано, що позивач не є суб?єктом господарювання та не надає фінансових послуг, здійснене відступлення права вимоги ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» - ОСОБА_6 суперечить положенням діючого законодавства. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину широко застосовується в судочинстві та має усталене однозначне трактування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 року у справі №2-1383-2010 зазначила: «Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Аналогічна правова позиція застосована також в постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 Позивач набула прав кредитора відповідно до Договору № 28/02 від 01.08.2022 року про відступлення права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 014/0028/74/75474 від 25.05.2007 року, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен». Права іпотекодержателя набуті згідно Договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 01.08.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В., реєстровий № 2015, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен». Зазначені договори ніким не оспорювались, інші учасники справи не ставили під сумнів їх правомірність. Підстави заміни кредитора у зобов?язані передбачені статтею 512 ЦК України. Кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок. зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов?язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст.515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов?язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Згідно ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, норми ЦК України не мають прямої вказівки на заборону відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі (в т.ч. заміни кредитора в забезпечувальних зобов 'язаннях). Стосовно можливості відступлення права вимоги фізичній особі згадується також в застосованій судом першої інстанції постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 (п.51 - з аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок щодо суб?єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа). Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивач не є суб?єктом господарювання та не надає фінансових послуг, здійснене відступлення права вимоги ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» - ОСОБА_1 суперечить положенням діючого законодавства. Тобто суд такими висновками фактично вказав на нікчемність договорів відступлення права вимоги, в той час як ЦК України не містить заборони на їх укладення. Вказані договори відступлення права вимоги можуть бути оспорені заінтересованими особами і лише в тому випадку суд має право робити висновки про їх правомірність, що відповідатиме принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України). Окремо скаржник звертв увагу на нерелевантне застосування судової практики в оскаржуваному рішенні. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16. Предметом розгляду справи було саме визнання договорів недійсними, що було підставою для перевірки їх відповідності вимогам закону. Постановою проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Зазначено про можливість відступлення права вимоги фізичній особі, наголошено на особливому суб?єктному складі договору факторингу (не можливість укладення фізичною особою). Вказано за яких умов договір відступлення права вимоги слід вважати договором факторингу. Акцентовано увагу, що у разі оспорювання договору потрібно дослідити його зміст для визначення юридичної природи. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-4. Предметом розгляду знову було визнання договорів недійсними. Великою Палатою було досліджено зміст оскаржуваних договорів. Фактично продубльовано ознаки розмежування договорів факторингу та договору відступлення права вимоги, зазначені в постанові від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №465/646/11. Правового значення для судової практики отримали наступні висновки: «3 наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими с банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій. Як вбачаться з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 312 ла статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов?язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб?єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа». В вузькому сенсі, котре є помилковим і воно відображене в оскаржуваному рішенні, висновок трактується як «будь-яке відступлення права вимоги за кредитом фізичній особі суперечить вимогам закону і є неправомірним». Однак, варто враховувати, що у справі № 465/646/11 право вимоги за кредитним договором було відступлено фізичним особам, котрі в подальшому звернулися з позовом про стягнення заборгованості, яка включала додаткові нарахування. Правовий висновок у справі № 465/646/11 слід сприймати як неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі у разі збереження за нею права нарахування відсотків, пені тощо. Тобто коли фізичною особою реалізуються інструменти банку/фінансової установи. Тим більше, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 було конкретизовано висновок у постанові від 31.10.2018 року у справі №465/646/11 та зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. На теперішній час ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року y справі № 206/4841/20 прийнято до розгляду справу в межах, якої буде розглянуто питання щодо відступлення від висновку у постановах від 31.10.2018 року у справі No465/646/11 та від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 щодо неможливості відступлення права вимоги фізичним особам в цілому. Таким чином, з урахуванням викладеного, вважаємо оскаржуване рішення незаконним, оскільки: ???договори відступлення права вимоги є чинними, ніким не оскаржені, а отже на них розповсюджується презумпція правомірності правочину; ???застосована судова практика не відповідає обставинам справи, оскільки висновки ВП ВС сформовані за результатом оскарження договорів відступлення права вимоги; ???судова практика ВП ВС не сформована підсумково, не виключається відступлення в межах справи № 206/4841/20, з урахуванням чого доцільним є застосування сталих загальних принципів, як то ст.204 ЦК України; суд першої інстанції не досліджував зміст договорів відступлення права вимоги, що передбачали застосовані ним постанови ВП ВС.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовою колегією та судом першої інстанції досліджено письмові докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 25.05.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/0028/7475474, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 116150 доларів США строком до 25.05.2019 року (т.1, а.с.16-20).
Згідно постанови приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. у ВП №58902359 від 20.11.2020 року за виконавчим листом №2-4388/11 від 30.01.2012 року, замінено сторону виконавчого провадження ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Інвестмент Корпорейшен», на підставі Ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2020 року по справі №1519/2-4388/11 (т.2, а.с.11).
01.08.2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» укладено договір №Ф28/02 про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №014/0028/74/75474 від 25.05.2007 року (т.1, а.с.14-15).
01.08.2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. За договором відступлення іпотеки передані права за іпотечним договором, посвідченим 25.05.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашик О.В., реєстровий №1970, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0028/74/75474 від 25.05.2007 року в іпотеку передано нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 21).
Позивач зазначає, в ході підготовчих дій до звернення стягнення на предмет іпотеки їй стало відомо, що предмет іпотеки зареєстрований за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 10.10.2012 року.
29.01.2019 року реєстратором комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про право власності №18537395, згідно з яким, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою для запису в державному реєстрі державний реєстратор вказав: «Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1909, виданого 09.10.2012 року, видавник: ПН ОМНО Єсіна Л.М., що свідчить з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №307023938 від 10.08.2022 року (т.1, а.с.25-27).
Позивач зазначила, що вважає перереєстрацію права власності на квартиру незаконною, так як є підстави вважати, що свідоцтво підроблене, оскільки банк згоди на реалізацію іпотечного майна не надавав, а приватний нотаріус Єсіна Л.М. за реєстровим номером 1909 видала інший документ.
Згідно довідки про виконавче провадження №32278114 від 12.09.2022 року за виконавчим листом від 30.01.2012 року №2-4388, 19.04.2012 року відкрито виконавче провадження, 18.12.2013 року повернено виконавчий документ стягувачеві п. 3 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відмова стягувача від майна боржника). Виконавцем зазначено, що в ході проведення виконавчих дій відносно боржника було звернуто стягнення на нерухоме іпотечне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та передано відповідно до договору №10/197/13/І на реалізацію до торговельного підприємства ПП «СП Юстиція». Згідно повідомлень ПП «СП Юстиція» від 10.06.2013 та 16.09.2013 року на перших та других торгах зазначене нерухоме майно не було реалізоване у зв`язку з відсутністю попиту. 19.09.2013 року стягувачу було запропоновано залишити за собою непродане майно боржника в натурі у рахунок часткового погашення боргу. Заяв щодо залишення за собою непроданого майна на адресу відділу не надходило (т. 1, а.с. 79-80).
Згідно листа Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса від 12.09.2022 року №46672, копію акта державного виконавця про реалізацію нерухомого (іпотечного) майна, затвердженого Нестеренкор О.О., начальником Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 18.09.2012 року унеможливлено, у зв`язку зі знищенням їх за спливом трирічного строку зберігання (т.1, а.с.72).
Згідно листа Одеського державного нотаріального архіву від 25.11.2022 року №2781/0120, по Фонду приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. з`ясовано, Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на державне зберігання до державного нотаріального архіву за 2012 рік не передавались. Відповідно до запису у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. за 10.10.2012 рік відомостей щодо видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів – відсутні. Згідно запису від 10.10.2012 року за реєстровим №1909 нотаріусом Єсіною Л.М. вчинено нотаріальну дію щодо передачі заяви « ОСОБА_5 про скасування довіреності». Зазначена нотаріальна дія під реєстровим №1909 вчинена з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії ВРХ №529085 (т.1, а.с. 153-156).
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), в редакції, яка була чинною на час проведення електронних торгів, та Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Тимчасове положення).
Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пунктів 3.2, 6.1, 6.4 Тимчасового положення спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги, за експертною оцінкою та інші відомості, передбачені Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (зі змінами та доповненнями, чинної на час виникнення спірних правовідносин).
Після повного розрахунку покупців за придбане майно на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги.
На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.
Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних правовідносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є правочином у розумінні статті 202 ЦК України.
Документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане нерухоме майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Підставою для вчинення цієї нотаріальної дії є звернення до нотаріуса набувача нерухомого майна чи його повіреної особи та подання ним документів, які безспірно встановлюють факт набуття права власності на нерухоме майно внаслідок проведення аукціону.
Тобто у випадку придбання нерухомого майна на прилюдних торгах документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є саме свідоцтво про придбання нерухомого майна, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені торги.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
Згідно з положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Отже, судом досліджено письмові докази, наявні у матеріалах справи, з яких убачається, що іпотечне майно реалізовано не було, акт державного виконавця про реалізацію нерухомого (іпотечного) майна, затвердженого Нестеренкор О.О., начальником Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 18.09.2012 року, на підставі якого було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів - знищений, відомості про видачу такого акта виконавцем взагалі, відсутні, за реєстровим №1909 нотаріусом було вчинено нотаріальну дію щодо передачі заяви « ОСОБА_5 про скасування довіреності», зазначена нотаріальна дія під реєстровим №1909 вчинена з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії ВРХ №529085 (серія та номер свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів). На думку суду, вищезазначене свідчить про неправомірні дії з боку відповідача та відсутність підстав для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Щодо права вимоги позивача як кредитора.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення договорів факторингу), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Зі статей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.
Фінансова установа — це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт – фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор – банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник – набувач послуг чи товарів за первинним договором).
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор – банк або інша фінансова установа.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.
З укладенням договору про відступлення права вимоги, відбувається заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.
Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, справа № 638/22396/14-ц, провадження № 14-16цс20.
З урахуванням вищезазначеного, судом встановлено, що позивач не є суб`єктом господарювання та не надає фінансових послуг, здійснене відступлення права вимоги ТОВ «Інвестмент Корпорейшен» - ОСОБА_1 суперечить положенням діючого законодавства, а отже у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та звертає увагу , що відповідно до правової позиції Верховного суду у справі №761/41749/19 від 26.01.2022 року  відступлення права вимоги  за кредитним  і забезпечувальними договорами на користь  фізичної особи є можливим лише за обставин коли попередній  кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Відповідно матеріалів справи та обставин позову (т.1 а.с.1-7) такі відомості відсутні. Виходячи з наведеного посилання апелянта на ту обставину , що  ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року y справі № 206/4841/20 прийнято до розгляду справу в межах, якої буде розглянуто питання щодо відступлення від висновку у постановах від 31.10.2018 року у справі No465/646/11 та від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 щодо неможливості відступлення права вимоги фізичним особам в цілому, є передчасним.Інші доводи апелянта є тлумаченням різних правових позицій якє по суті не є критикою судового рішення.
Посилання апелянта на ту обставину що презумпція правомірності правочину широко застосовується в судочинстві та має усталене однозначне трактування жодною із сторін не оспорюється , однак не є предметом цього судового розгяду.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який представляє інтереси ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 05 квітня 2023 року залишити без змін
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов