ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" вересня 2023 р.                                             Справа№ 910/9942/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Цілісний майновий комплекс 103"
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023
у справі № 910/9942/22 (суддя Літвінова М.Є.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Цілісний майновий комплекс 103"
до Фізичної особи-підприємця Бугаєнка Ігоря Івановича
про стягнення 50 615,24 грн, -

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Цілісний майновий комплекс 103" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Бугаєнка Ігоря Івановича (далі - Підприємець) про стягнення 14 003,23 грн заборгованості з орендної плати та комунальних платежів, 684,76 грн інфляційних втрат, 177,25 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань в частині розрахунку за договором оренди №249 від 22.09.2020, а також 35750,00 грн неустойки, нарахованої на підставі статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за фактичне користування майном після закінчення строку дії вказаного договору за період з 01.09.2021 по 31.01.2022.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 позов задоволено частково, стягнуто з Підприємця на користь Товариства 14 003,23 грн заборгованості, 684,76 грн інфляційних втрат, 177,25 грн 3% річних та 728,65 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог, у частині стягнення 35 750,00 грн неустойки, відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту наявної у відповідача основної заборгованості за договором оренди №249 від 22.09.2020, а також правомірності нарахування вищезазначених компенсаційних виплат. Враховуючи ту обставину, що вказаний правочин у силу приписів статті 764 ЦК України та частини 4 статті 284 Господарського кодексу України (далі - ГК України) пролонгував свою дію на той самий строк і на тих же самих умовах, суд не погодився з позивачем щодо правової підстави для стягнення з відповідача 35 750,00 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати, обумовленої частиною 2 статті 785 ЦК України.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство вказало, що спірний договір оренди не був автоматично поновлений на той самий строк та на тих самих підставах, оскільки його було укладено до 31.08.2021; умовами договору не було передбачено його автоматичної пролонгації, адже всі зміни та доповнення до нього мали бути укладені шляхом підписання додаткової угоди, проте така сторонами не укладалась; наведені судом першої інстанції правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19 та постанові від 25.05.2021 у справі №910/9949/20, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосувалися майна державної та комунальної форми власності та досліджувалися через призму спеціального нормативно-правового акту - Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2023 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1746/23 від 15.05.2023 у зв`язку перебуванням судді Козир Т.П., яка входить до складу колегії суддів на лікарняному з 15.05.2023, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9942/22.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 апеляційну скаргу Товариства у справі № 910/9942/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів ОСОБА_1, Агрикової О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9942/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
14.06.2023 матеріали справи №910/9942/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2023 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
26.06.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, яке було передане головуючому судді після виходу з відпустки 03.07.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 поновлено позивачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою; розгляд апеляційної скарги Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 20.07.2023; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22.
Підприємець не скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу Товариства.
Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).
Службовою запискою головуючого судді та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 13.07.2023 №708/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9942/22.
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 апеляційну скаргу у справі №910/9942/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні 35 750,00 грн неустойки за користування річчю після припинення договору найму, нарахованої на підставі частини 2 статті 785 ЦК України. Не є предметом апеляційного перегляду питання стягнення основної суми заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 22.09.2020 між Товариством (далі за текстом договору - орендодавець) та Підприємцем (далі за текстом договору - орендар) було укладено договір оренди №249, відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування (далі - оренду) нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: місто Київ, проспект Відрадний, 103 (складське приміщення), площею 55,00 кв.м.
Згідно з пунктами 2.1., 2.2. договору приміщення передається орендарю на підставі акту приймання-передачі приміщення, у якому повинні бути зазначені розмір площі, місце розташування. Акт приймання-передачі приміщення складається і підписується сторонами на дату фактичної передачі приміщення орендарю.
Після закінчення строку оренди або у випадку дострокового припинення або розірвання договору, орендар зобов`язується передати орендодавцю приміщення, що орендується, протягом 3 днів з моменту закінчення строку дії цього договору по акту приймання-передачі приміщення. У випадку прострочення виконання зобов`язання повернути приміщення орендодавцю в зазначений у даній статті термін, орендар зобов`язаний здійснювати оплату усіх платежів, передбачених даним договором, до моменту фактичного звільнення приміщення і його передачі орендодавцю (пункт 2.5 договору).
За змістом пункту 2.7. договору орендоване приміщення вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами і скріплення печатками акту приймання-передачі приміщення.
Обов`язок по складанню акту приймання-передачі приміщення, покладається на ту сторону, яка передає орендоване приміщення. Сторони договору зобов`язуються забезпечити явку уповноважених осіб для підписання акту приймання-передачі приміщення (пункт 2.8. договору).
Відповідно до пункту 4.1. договору строк оренди - це строк користування приміщенням, зумовлений строком дії договору, з урахуванням дострокового розірвання чи припинення відповідно до умов даного договору.
Положеннями пункту 4.2. договору сторони погодили, що строк цього договору починає свій перебіг у момент підписання його сторонами та закінчується після повернення приміщення, яке орендується орендарем орендодавцю, що оформляється актом приймання-передачі приміщення.
Відповідно до умов даного договору орендар сплачує орендодавцю плату за користування приміщенням - орендну плату (п. 6.1 договору).
Згідно з пунктом 6.2. договору при його укладенні сторони засвідчують, що орендодавець повідомив, а орендар отримав інформацію про те, що орендоване приміщення належить на праві власності орендодавцю і про те, що орендар може користуватися послугами електропостачання (далі по тексту - комунальні послуги). За отримані комунальні послуги орендар компенсує орендодавцю понесені ним витрати відповідно до погодженої вартості таких послуг у сервісній угоді (додаток 1), яка є невід`ємною частиною даного договору.
Відповідно до пункту 9.1. договору розмір орендної плати за 55,00 кв.м площі приміщення складає 3 575,00 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 595,83 грн. Вартість оренди 1 кв.м. складає 65,00 грн з ПДВ на місяць.
За змістом пункту 9.3. договору, якщо інше не передбачено договором, оплата за користування приміщенням сплачується орендарем один раз на місяць, не пізніше 10-го числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.
Для зручності орендаря орендодавець до 5-го числа кожного місяця виставляє рахунок орендареві (пункт 9.4. договору).
Відповідно до пункту 9.5. договору, якщо до настання зазначеного вище терміну оплати орендної плати відповідний рахунок не буде отриманий орендарем, орендар повинен оплатити за оренду приміщення згідно договору. Неотримання орендарем рахунка (несвоєчасне його отримання) не є підставою для несплати або затримки оплати орендної плати за договором.
Договір, згідно з пунктом 20.1. договору, набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін, зазначеними в преамбулі на першій сторінці тексту договору, та діє до 31.08.2021.
У силу пункту 23.6. договору, по закінченні строку оренди орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцю протягом 3 (трьох) робочих днів у стані не гіршому, ніж воно було отримано в оренду і з урахуванням нормативного зносу.
Повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцю здійснюється на підставі акту прийому-передачі, що підписується сторонами (пункту 23.7. договору).
У випадку прострочення виконання зобов`язання щодо повернення приміщення орендодавцю в зазначений у даній статті термін, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю пеню за кожний день прострочення у розмірі 5 (п`яти) % від розміру орендної плати за останній місяць та неустойку в розмірі, що передбачений частиною 2 статті 785 ЦК України. За цим договором строк нарахування вказаної неустойки та позовної давності щодо неї встановлюються та складають 3 роки (пункт 23.8. договору).
У випадку прострочення виконання зобов`язання повернути приміщення орендодавцю в зазначений у даній статті термін, орендар зобов`язаний здійснювати оплату всіх платежів, передбачених цим договором, до моменту фактичного звільнення приміщення і його передачі орендодавцю (пункт 23.9 договору).
Як вбачається з наявного у матеріалах справи акта приймання-передачі до договору оренди №249, 22.09.2020 на виконання умов вказаного договору орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 55,00 кв.м за адресою: місто Київ, проспект Відрадний, 103 (складське приміщення).
Крім цього, у позовній заяві Товариство також зазначає, що строк дії договору оренди згідно з п. 20.1 останнього закінчився 31.08.2021, а відтак протягом 3 робочих днів відповідач був зобов`язаний повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі орендодавцю (пункти 23.6., 23.7. договору). Утім, вказаний обов`язок відповідачем виконано не було, останній продовжує користуватися приміщенням, не сплачуючи при цьому орендні платежі.
Адресований відповідачу лист про відмову від договору оренди з вимогою передання приміщення орендодавцю був повернутий на адресу позивача підприємством зв`язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".
Посилаючись на те, що відповідач після припинення дії договору не повернув позивачу в обумовлений договором строк приміщення, останній звернувся з позовом про стягнення неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки, нарахованої на підставі частини 2 статті 785 ЦК України, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору дійшов правильного висновку, що такий за своєю правовою природою є договором оренди (найму), за яким, відповідно до частини 1 статті 283 ГК України, одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 ГК України).
Згідно з частиною 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до частини 1 статті 761, частини 1 статті 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Таким чином, укладення Товариством та Підприємцем договору оренди №249 від 22.09.2020 було спрямоване на отримання останнім у користування нежитлового приміщення та одночасного обов`язку із здійснення оплати за таке користування.
Як було раніше зазначено, позивач, звертаючись за захистом свого порушеного права наголошував на тому, що договір оренди від 22.09.2022 №249 був припинений, а умовами договору не передбачено можливості його поновлення.
Згідно з частиною 2 статті 291 ГК України однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до частин 1, 2 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Відповідно до пункту 20.1. статті 20 розділу 6 договору він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.08.2021.
Однак згідно з положеннями пункту 4.1. статті 4 розділу 2 договору строк оренди - це строк користування приміщенням, зумовлений строком дії договору, з урахуванням дострокового розірвання чи припинення, відповідно до умов даного договору.
Строк цього договору починає свій перебіг у момент підписання його сторонами та закінчується після повернення приміщення, що орендується орендарем орендодавцю, що оформлюється актом приймання-передачі приміщення (пункт 4.2. статті 4 розділу 2 договору).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що положення пунктів 4.1., 4.2. статті 4 та пункту 20.1. статті 20 договору є взаємовиключними, оскільки у них по-різному викладено умови строку дії договору, що істотно впливає на вирішення питання про правомірність нарахування неустойки за частиною 2 статті 785 ЦК України.
Крім того, зі змісту статті 6 розділу 3 договору вбачається, що платежами у розумінні цього правочину є орендна плата та компенсація за отримані комунальні послуги.
Пунктом 7.2. статті 7 розділу 3 договору передбачено, що нарахування платежів за цим правочином починається з дня підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення до дня підписання акту приймання-передачі (повернення) приміщення.
Отже, орендна плата, як платіж, сплачується до моменту підписання акту приймання-передачі (повергнення) приміщення.
Відповідно до частини 1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуються при тлумаченні.
Відповідно до частин 3, 4 статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.
Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін".
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, і тому саме на Товариство, як на особу, яка уклала з відповідачем договір оренди, має бути покладено негативний наслідок стосовно неясності умов договору щодо строку його дії, на відміну від відповідача.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що із системного тлумачення умов договору вбачається, що сторони визначили термін дії договору, припинення якого визначено вказівкою на подію, яка має неминуче настати, - фактичне повернення орендованого приміщення, що оформлюється актом приймання-передачі (повернення) приміщення.
При цьому, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом апеляційної інстанції, що в матеріалах даної справи відсутній відповідний акт приймання-передачі (повернення) приміщення.
Стосовно посилання позивача у тексті позовної заяви на лист орендодавця про відмову від договору оренди з вимогою повернути приміщення суд зазначає, що безпосередньо сама копія вказаного листа позивачем до матеріалів позовної заяви надана не була, що унеможливлює достеменне встановлення і надання судом правової оцінки його змісту, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Більше того, з доданих позивачем до матеріалів справи вбачається, що копії повідомлення ТОВ "ЦМК 103" № 21, ТОВ "ЦМК 103" № 22 та претензія ТОВ "ЦМК 103" №23, датовані 17.01.2022, також відсутні в матеріалах справи №910/9942/22, відтак суд позбавлений можливості ознайомитися з їх змістом та надати даним доказам належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір оренди не припинив свою дію, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 ЦК України.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цілісний майновий комплекс 103" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі №910/9942/22 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/9942/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В. Агрикова