Дата документу 28.07.2023 Справа № 334/5185/22

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 334/5185/22	Головуючий у 1-й інстанції Баруліна Т.Є. Повний текст рішення складений 28.04.2023 року	
Пр. № 22-ц/807/1334/23	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2023 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» (далі – Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), який в подальшому уточнив (а.с. 82) та в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 31789,87 грн., що складається за період з 24.09.2019 по 23.09.2021 з заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів 10221,55 грн. та суми збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції 21568,32 грн., а також судові витрати. 
В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 08.09.2008 року між ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИМ БАНКОМ «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК» та фізичною особою  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір №414/08/6, згідно умов якого Банком надано відповідачу  ОСОБА_1  кредит в сумі 30000,00 доларів США на споживчі потреби.
В забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком,  ОСОБА_1  і  ОСОБА_2  було укладено договір поруки №414/08/6/1П від 08.09.2008 року та між Банком,  ОСОБА_1  і ОСОБА_3  було укладено договір поруки №414/08/6/2П від 08.09.2008 року.
В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором Банк був вимушений звернутися з позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2012 року по справі №2/0828/177/2012 позов Банку задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 28463,37 доларів США, пеню 25996,04 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, що належить відповідачам на праві власності по 1/3 частці. Постановами приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. від 04.10.2021 року ВП №61123325, ВП №61123190, ВП №62144478 були закінчені виконавчі провадження на підставі листа ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 01.10.2021 року про сплату 24.09.2021 року на рахунок стягувача залишку заборгованості в розмірі 180995,06 грн.
Оскільки рішення суду від 17.10.2012 року було остаточно виконано відповідачами лише 24.09.2021 року, то таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Баруліну Т.Є. (а.с. 49).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 57) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року (а.с. 116-118) позов Банку у цій справі задоволено частково. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ),  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_2 ),   ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість в розмірі 29281,07 грн., що складається з заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів в розмірі 9220,60 грн. та суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції 20060,47 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ),  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_2 ),   ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2285,25 грн. у рівних частинах по 761,75 грн. з кожного.
Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 121-135) просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Банку до них про стягнення заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, вирішити питання про судові витрати відповідно до пропорційного розміру задоволення позовних вимог. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 136). 
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідачів на рішення суду першої інстанції у цій справі відкрито 26 травня 2023 року (а.с. 140), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 141).
Оскільки, з змістом ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Від відповідача ОСОБА_1 надійшли доповнення від 20.06.2023 року до вищезазначеної апеляційної скарги відповідачів із додатками (копія а.с. 147-157), які були повернуті останній ухвалою апеляційного суду (а.с. 159) в силу вимог ст. 364 ч. 1 ЦПК України. Оскільки, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне провадження. 
Банк не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.
Однак в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, у період з 19.06.2023 року по 19.07.2023 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (а.с. 144), у період з 20.07.2023 року по 26.07.2023 року включно судді-члени колегії перебували у відпустці.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови… 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст.12, 81, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 289, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього лише в частині його задоволення.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так судом першої інстанції було правильно встановлено, що 08.09.2008 року між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та фізичною особою  ОСОБА_1  був укладено кредитний договір №414/08/6. (а.с.11-13)
Згідно із умовами кредитного договору, Банком надано відповідачу/позичальнику кредит у сумі 30000,00 доларів США.
В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №414/08/6/1П від 08.09.2008 року та між позивачем,  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 було укладено договір поруки №414/08/6/2П від 08.09.2008 року. (а.с.15-16, 17-18). 
В зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором Банк був вимушений звернутися з позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2012 року по справі №2/0828/177/2012 позов Банку задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 253188,37 грн. (а.с.19-22)
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно частини першої ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Предметом позову у справі є стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно із ч. 2 ст. статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
За змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.
Отже наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.
Стосовно цього мається правова позиція Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17, де було зазначено, що норма ст.625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Згідно з висновком, якого дійшла Велика Палата Верховного суду, у своїй постанові від 04.06.2019 року, справа №916/190/18, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Постановами приватного виконавця Сколибог О.С. про закінчення виконавчого провадження від 04.10.2021 року, відкритого за заявою Банку за рішенням Якимівського районного суду Запорізької області, виконавче провадження було закрито на підставі листа Банку від 01.10.2021 року, що боржником 24.09.2021 року було повністю погашено суму заборгованості (а.с. 24-28).
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно критично поставився у цій справі до доводів відповідачів, які викладені у відзиві щодо припинення зобов`язання перед Банком та посилання про те, що прострочення у виконанні зобов`язання не було триваючим.
Отже, рішення суду остаточно виконано відповідачами лише 24.09.2021, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Згідно із долученим до матеріалів справи уточненим розрахунком заборгованості (а.с.84) Банком було розраховано заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту і процентів (3% річних), виходячи із суми заборгованості, за період з 24.09.2019 року по 27.08.2021 року в розмірі 10221,55 грн. та заборгованість з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення за період з 24.09.2019 по 01.09.2021 року в розмірі 21568,32 грн. (а.с.84)
Відповідачі не погоджувались у суді першої інстанції з вказаним розрахунком, однак не надали власний розрахунок заборгованості, посилаючись, що позивачем пропущено строк позовної давності.
З змістом положень ч. ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України)
Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся до суду тільки 14.11.2022 року (а.с.2), а відповідачі наполягали на застосуванні строку позовної давності (а.с. відзив відповідачів на позов а.с. 65), суд застосовує позовну давність та стягує 3 % річних та інфляційні нарахування з 14.11.2019 року. 
Відповідно до розрахунку розмір інфляційних витрат за 01.11.2019 року по 01.09.2021 року складає 20060,47 грн., загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 03.12.2019 року по 27.08.2021 року складає 9220,60 грн., а всього підлягає стягненню з відповідачів - 29281,07 грн. 
Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що позовні вимоги з урахуванням їх уточнень (а.с. 83-84) є законними, обґрунтованими, та такими, які знайшли підтвердження під час розгляду справи, проте підлягають частковому задоволенню, з врахуванням заперечень відповідача та застосуванням положень позовної давності. 
Доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  є такими, що фактично дублюють доводи його відзиву проти позову позивача у цій справі (а.с. 62-66), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України врахував вищезазначені правові висновки Верховного Суду. 
В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах позовних вимог та підстав позову, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Сума заборгованості за вищезазначеним кредитним договором про надання кредиту у доларах США була стягнута з відповідачів у 2012 році в гривневому еквіваленті у вигляді заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пені.
Дійсно на суму пені суми в порядку ст. 625 ЦК України не нараховуються.
Однак, згідно із умовами вищезазначеного кредитного договору при погашенні заборгованості в першу чергу погашається пеня, потім відсотки, а вже потім тіло кредиту (п. 3.3.8 кредитного договору а.с. 12 зворот). 
Тому, не приймаються до уваги апеляційним судом у цій справі доводи апеляційної скарги відповідачів про помилковість уточненого розрахунку Банку 3 % річних (а.с.84), що Банк мав нараховувати 3% річних станом на 06.12.2019 року на суму 159754,53 грн. (а.с. 128) замість 171072,31 грн. (а.с.84, первісно сума основного боргу, яка була стягнута за рішенням суду від 17.10.2012 році у гривневому еквіваленті складала 206129,08 грн. (розрахунок: заборгованість за тілом кредиту 166007,58 грн. + заборгованість за відсотками 40121,50 грн. - а.с. 22). 
Крім того, у цій справі Банк фактично нараховував, а суд першої інстанції - стягнув суми в порядку ст. 625 ЦК України на залишок непогашеної заборгованості, вже раніше визначеної не Банком, а рішенням суду 2012 року і саме у гривневому еквіваленті, яка не була погашена відповідачами на виконання вже цього рішення та після цього рішення суду, а саме: з 14.11.2019 року по 23.02.2021 року, а тому, Банк та суд першої інстанції мали застосовувати до цієї заборгованості ст. 625 ЦК України з урахуванням індексу інфляції за весь час простороченння виконання рішення суду 2012 року (а.с. 19-22).
Оскільки, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції ПОШИРЮЮТЬСЯ ЛИШЕ НА ВИПАДКИ ПРОСТРОЧЕННЯ ГРОШОВОГО ЗОБОВ`ЯЗАННЯ, ВИЗНАЧЕНОГО У ГРИВНЯХ, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту В ІНОЗЕМНІЙ ВАЛЮТІ, ІНФЛЯЦІЙНІ ВТРАТИ СТЯГНЕННЮ НЕ ПІДЛЯГАЮТЬ, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Але ЯКЩО В ДОГОВОРІ ЗОБОВ`ЯЗАННЯ БУЛО ВИЗНАЧЕНО В ІНОЗЕМНІЙ ВАЛЮТІ, А при стягненні заборгованості за таким договором згідно з РІШЕННЯМ СУДУ – У НАЦІОНАЛЬНІЙ ВАЛЮТІ в еквіваленті іноземної валюти станом на день винесення рішення, В ПОДАЛЬШОМУ ЦЯ СУМА ВНАСЛІДОК НЕСВОЄЧАСНОГО ВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ ЗНЕЦІНЮЄТЬСЯ внаслідок інфляційних процесів (з моменту визначення суми основного боргу у гривнях до моменту його погашення).
Згідно вимог ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Ст. 625 ЦК розміщена передбачені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання які поширюються на всі види грошових зобов`язань.
Відповідно до ст. 509 ЦК зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК.
За вимогами ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Таким чином, ГРОШОВЕ ЗОБОВ`ЯЗАННЯ МОЖЕ ВИНИКАТИ МІЖ СТОРОНАМИ НЕ ТІЛЬКИ ІЗ ДОГОВІРНИХ ВІДНОСИН, А Й З ІНШИХ ПІДСТАВ, ЗОКРЕМА, І ФАКТУ НАЯВНОСТІ БОРГУ, ВСТАНОВЛЕНОГО РІШЕННЯМ СУДУ, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.03.2018 року у справі ЄУН 914/712/16, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч.4 ЦПК України.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідачів, передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.
Відповідачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі, в частині його задоволення.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідачів.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідачів, є наданий ними до їх вищезазначеної апеляційної скарги апеляційному суду виконавчий лист на загальну суму стягнення 253188,37 грн. з відповідними відмітками виконавців щодо його примусового виконання  (копія а.с. 135).
Проте, останнім не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.
Оскільки, щоб запобігти нарахуванню Банком у цій справі сум в порядку ст. 625 ЦК України відповідачі могли не чекати виконання вищезазначеного рішення у примусовому порядку за звернень Банку із виконавчим листом до виконавця (державного чи приватного), а виконати рішення суду у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження, але таким право не скористались на свій розсуд.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача відповідачів  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачів у задоволенні їх вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останні не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2023 року у цій справі залити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 28.07.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.