ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2023 року                                                                Справа № 918/148/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючий суддя                  Мельник О.В.
суддя                                          Гудак А.В.
суддя                                          Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "П`ятигірське" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.07.23р. у справі № 918/148/21 (суддя Марач В.В.)
за позовом Фермерського господарства "П`ятигірське"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро"             
про стягнення заборгованості
за участю представників:
позивача -Кулай О.І.,
відповідача - Казаряна А.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.07.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" на користь Фермерського господарства "П`ятигірське" заборгованість за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 05-ФГ-200323/2 від 23.03.2020 року у сумі 579436 грн. 17 коп., 3% річних в сумі 42 759 грн. 21 коп., пеню в сумі 40003 грн. 32 коп. та 15333 грн. 43 коп. судового збору. В решті позову відмовлено у задоволенні.
В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, в додатку до договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем (т.1 а.с. 20) зазначено види робіт, техніка, якою вони надаються, об`єм робіт та    їх вартість (за 1 га), строки оплати кожного виду робіт. Крім того у вказаному додатку зазначено останній строк оплати виду робіт до 01.11.20р.. В той же час суд зазначає, що в акті надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. не вказано конкретного виду робіт,    які виконані позивачем для відповідача, а просто зазначено "оренда с/г техніки з екіпажем". Відтак без зазначення конкретного виду робіт, які виконані позивачем для відповідача, відсутні підстави стверджувати, що вартість робіт (послуг) за актом надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. підлягає оплаті саме до 10.05.20р..
Враховуючи, що в додатку до договору №05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем сторонами погоджено кінцевий строк оплати (01.11.2020р.), суд першої інстанції дійшов висновку, що вартість робіт (послуг) за   актом надання послуг №67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. відповідач зобов`язаний оплатити до 01.11.2020 року.
Здійснюючи перевірку нарахування пені, суд першої інстанції встановив, що на суму боргу 579436,17 грн. за період прострочення з 01.11.2020р. по 17.04.2023р. обґрунтовано нарахованою є пеня в сумі 400033,21 грн., однак суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення пені на 90% та стягнув з відповідача пеню в сумі 40003,32 грн.
Розрахунок 3% річних також перевірено судом першої інстанції та встановлено, що вірним розрахунком 3% річних за період з 01.11.2020 по 17.04.2023  є сума 42   759,21 грн. 
Щодо заявлених до стягнення позивачем з відповідача інфляційних, місцевий господарський суд зазначив, що відповідачем порушено грошове зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути із відповідача 1310702,31 грн заборгованості за договором оренди з екіпажем №05-ФГ-200323/2, з яких: 579436,17 грн основної заборгованості, 51048,64 грн 3% річних, 245101,50 грн інфляційних втрат та 435116,00 грн пені. Також просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 23001,00 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що оскільки відповідачем не здійснено жодного платежу на виконання умов договору №05-ФГ-200323/2, тому місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків, що строк оплати обчислюється з 01.11.2020.
Також зазначає, що зменшуючи суму пені на 90%, судом першої інстанції не було дотримано розумного балансу між інтересами боржника та кредитора, а також не враховано, що боржник впродовж трьох років взагалі не виконує зобов`язання за договором.
Позивач також не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині повної відмови стягнення інфляційних втрат та зазначає, що в акті надання послуг № 67 на загальну суму 579 436,17 грн. від 23.04.2020 року, сума боргу зазначена у гривні. При цьому зазначає, що офіційний курс гривні щодо іноземних валют на 27.04.2020 року становив 27,1441, а станом на дату винесення судового рішення, тобто на 18.07.2023 року - 36,5686 грн. Враховуючи наведене, вважає, що  твердження суду першої інстанції: «оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти», в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки стягується сума основного боргу у гривнях.
Представником відповідача подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду Рівненської області від 18.07.2023 року у справі №918/148/21 залишити без змін, апеляційну скаргу ФГ «П`ятигірське» - без задоволення.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2020 року між Фермерським господарством «П`ятигірське» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Устя Агро» укладено договір оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 05-ФГ-200323/2, відповідно до якого ФГ «П`ятигірське» є орендодавцем, а ТОВ «Устя Агро» - орендарем. Предметом договору є зобов`язання орендодавця, передати за плату орендареві у строкове користування сільськогосподарську техніку, а орендар зобов`язання прийняти у строкове користування об`єкт оренди та сплачувати орендодавцеві орендну плату відповідно до умов цього договору.
Відповідно до п.4.4 вказаного договору оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем №05-ФГ-200323/2 орендна плата сплачується орендарем поетапно, як це зазначено в додатках до договору в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця, на підставі рахунків, які надаються орендодавцем.
На виконання вищевказаного договору між його сторонами підписано Акт надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. За умовами вказаного акту позивачем були надані відповідачу роботи (послуги) оренди с/г техніки з екіпажем.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором з оплати наданих послуг, позивач звернувся до суду з позовом  у даній справі про стягнення заборгованості за договором. Станом на 17.02.2021 року (день звернення позивача до суду з позовом) заборгованість відповідача з орендної плати за договором оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем № 05-ФГ-200323/2 становить 579 436,17 грн. (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять шість) з ПДВ.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що укладений сторонами договір оренди техніки з екіпажем є відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України змішаним договором, який містить елементи договору найму (оренди) транспортного засобу (щодо зобов`язання орендодавця надати орендарю в строкове платне користування транспортний засіб) та договору про надання послуг (щодо зобов`язання орендодавця надати орендарю за плату супутні послуги).
Так, згідно зі   ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ч.1, 5     ст.762 Цивільного кодексу України     за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Також відповідно до   ст.798 Цивільного кодексу України      предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодекс України   за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1      ст.903 Цивільного кодексу України).
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що оплата вартості оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем мала бути проведена до 10.05.2020 року, а не до 01.11.2020 як встановлено судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В додатку до договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем (т.1 а.с. 20) зазначено види робіт, техніка, якою вони надаються, об`єм робіт та    їх вартість (за 1 га),  а також строки оплати кожного виду робіт. Зокрема зазначено, що за такі види робіт, як дискування, культивація, розкидання мінеральних добрив - строк оплати до 10.05.2020р, а за обмолот соняшника, перенавантаження, перевезення соняшника строк оплати до 01.11.2020. Таким чином, у вказаному додатку до договору зазначено останній строк оплати виконаних робіт до 01.11.2020р..
Відповідно до акту надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. не вказано конкретного виду робіт, які виконані позивачем для відповідача. Натомість, у вказаному акті в графі "виконані роботи" зазначено  - "оренда с/г техніки з екіпажем".
Відтак, без зазначення конкретного виду робіт, які виконані позивачем для відповідача, відсутні підстави стверджувати, що вартість робіт (послуг) за актом надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. підлягає оплаті саме до 10.05.2020р..
Враховуючи наведене, а також те, що в додатку до договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем сторонами погоджено кінцевий строк оплати виконаних робіт - 01.11.2020р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вартість робіт (послуг) за актом надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. відповідач зобов`язаний оплатити до 01.11.2020 року.
Оскільки відповідач допустив прострочення оплати орендних платежів, позивач (з врахування заяви про збільшення позовних вимог) просив стягнути з відповідача 3% річних у сумі 51 048,64 грн. за період з 11.05.2020р. по 17.04.2023р., інфляційні витрати у сумі 245 101,50 грн. за період з травня 2020р. по лютий 2023р., пеню у сумі 435 116,00 грн. за період з 11.05.2020р. по 17.04.2023 року.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки;
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, вартість робіт (послуг) за актом надання послуг № 67 від 23.04.2020 року на загальну суму 579 436,17 грн. відповідач зобов`язаний оплатити до 01.11.2020 року.
Таким чином, здійснив перерахунок 3% річних за період прострочення з 01.11.2020р. по 17.04.2023 р. на загальну суму заборгованості 579 436,17 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 42 759,21 грн.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно було відмолено в стягненні інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму боргу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В додатку до договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем (т.1 а.с. 20) вартість робіт за 1 га та загальна вартість по кожному виду робіт визначена в доларах США. 
В акті надання послуг № 67 загальна сума заборгованості визначена в гривневому еквіваленті відповідно до курсу іноземної валюти станом на дату складання акту, що не заперечується самим відповідачем в апеляційній скарзі. 
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 524 зазначеного Кодексу зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (аналогічні правові висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц,  Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 березня 2021 у справі №130/2604/18).
Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем порушено грошове зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті (згідно додатку до договору оренди техніки з екіпажем - а.с. 20, т.1) , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно зменшено пеню, яка підлягає стягненню з відповідача, на 90 %, чим порушено баланс інтересів сторін даного спору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).
Згідно зі ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
За приписами пункту 8.2.1 договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем визначено, що   у випадку прострочення у сплаті орендних платежів орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення за весь період прострочення.
За приписами ч.6 ст.232 ГК України    нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Пунктом 8.2.1 договору № 05-ФГ-200323/2 оренди сільськогосподарської техніки з екіпажем сторони погодили інший строк нарахування пені, ніж встановлено вказаною статтею, а саме зазначили, що пеню за прострочення у сплаті орендних платежів орендар сплачує орендодавцеві за весь період прострочення.
Здійснив перерахунок пені на суму боргу 579436,17 грн. за період прострочення з 01.11.2020р. по 17.04.2023р., судом першої інстанції правомірно встановлено, що арифметично вірною за вказаний період є пеня в сумі — 400033,21 грн.
Однак, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення пені на 90%, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до   статті 233 Господарського кодексу України   у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною 3   статті 551 Цивільного кодексу України   розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті   3, частині 3 статті   509   та частинах 1, 2 статті   627 Цивільного кодексу України   засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №       902/855/18, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 29.09.2020 у справі №       909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 № 914/1888/19, від 26.01.2021 №       916/880/20, від 26.01.2021 № 916/880/20.
Однак, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий      для учасників правовідносин характер.
Слід також ураховувати, що сторони укладаючи договір      погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у   ст. 233 ГК   та   ст. 551 ЦК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Так, відповідно до постанов Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20, судам слід враховувати: ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.
Ураховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що зменшення судом суми пені можливо у разі доведення належними та допустимими доказами наявності обставин вважати даний випадок винятковим.
Однак, судом першої інстанції не надана об`єктивна оцінка винятковості даного випадку (наявність скрутного матеріального становища відповідача, ступінь виконання ним зобов`язання за договором, співмірність суми боргу з сумою заявленої до стягнення пені, тощо). 
Колегією суддів встановлено, що відповідач взагалі не приступив до виконання зобов`язань за договором, а термін прострочення погашення заборгованості становить більше 2.5 роки (з 01.11.2020р.). Окрім того, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язання за договором та винятковості даного випадку. 
Всупереч вимогам ст.233 Господарського кодексу України та частини 3      ст.551 Цивільного кодексу України при вирішенні питання стягнення пені у меншому розмірі (на 90%) судом першої інстанції взагалі не з`ясовано наявність факту значного перевищення заявленого до стягнення розміру неустойки.
У даному випадку розмір пені становить 400033,21 грн, що складає 69% від суми заборгованості за договором - 579436,17 грн. (основне зобов`язання), враховуючи наведене колегія суддів вважає, що зменшення господарським судом розміру пені на 90% та стягнення пені в сумі 40003,32 грн, є не співрозмірним з сумую боргу та терміном прострочення, а також не забезпечує дотримання балансу інтересів обох сторін. 
Натомість, апеляційний суд вважає, що зменшення пені у даному випадку на 50% та стягнення з відповідача пені в сумі 200 016,63 грн., є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та, одночасно з цим, є засобом недопущення використання штрафних санкцій як інструменту отримання безпідставних доходів.
Пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
За змістом п.4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).
Враховуючи приписи п.2 ч.2 ст. 275, п.4 ч.1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України, а також те, що судом першої інстанції необґрунтовано зменшено суму пені, що підлягає стягненню з відповідача на 90 %, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції у вказаній частині, визначивши обґрунтованим зменшення пені на 50 % та стягнення з відповідача пені в сумі 200 016,63 грн.. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Окрім того, враховуючи приписи ст.129 ГПК України, з підстав часткового задоволення апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про здійснення перерозподілу судових витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "П`ятигірське" на рішення господарського суду Рівненської області від 18.07.23р. у справі № 918/148/21 задоволити частково.
2. Рішення господарського суду Рівненської області від 18.07.23р. у справі № 918/148/21 в частині стягнення пені змінити та викласти резолютивну частину рішення в    частині стягнення пені в наступній редакції:
"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" (34710, Рівненська область, Гощанський район, с. Устя, код ЄДРПОУ 43162947) на користь Фермерського господарства "П`ятигірське" (35764, Рівненська область, Здолбунівський район, с.П"ятигори, код ЄДРПОУ 24170468) пеню в сумі 200 016,63 грн (двісті тисяч шістнадцять гривень шістдесят три копійки)".
3. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" (34710, Рівненська область, Гощанський район, с. Устя, код ЄДРПОУ 43162947) на користь Фермерського господарства "П`ятигірське" (35764, Рівненська область, Здолбунівський район, с.П"ятигори, код ЄДРПОУ 24170468) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 4500,37 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень тридцять сім копійок).
5. Господарському суду Рівненської видати судовий наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "02" жовтня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Гудак А.В.  

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.