КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/8662/21                                                                       Головуючий у І інстанції - Чередніченко Н.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/4216/2023                          Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
11 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Кононенко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, - 
 
установив:
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що сторони із 07 грудня 2007 року по 03 вересня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 
Однак, після розірвання шлюбу із відповідачем до теперішнього часу поділ майна подружжя проведено не було. 
Позивач вказує, що впродовж 2013-2020 років вона із відповідачем продовжували проживати спільно, та за рахунок власних коштів набували майно. 
Так, за період спільного проживання позивач та відповідач у 2011 році побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . 
За спільні кошти здійснили ремонт будинку, та провели всі комунікації до нього. 
Право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем. 
Крім того, за період спільного проживання у шлюбі, за рахунок коштів сімейного бюджету, для спільного використання, позивачем та відповідачем було придбано транспортний засіб «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який за домовленістю між сторонами також було зареєстровано за відповідачем. 
Позивач вказує, що на даний час спірним будинком та автомобілем одноосібно користується лише відповідач, що порушує права позивача, як особи, яка набула право власності на зазначене майно відповідно до вимог закону. 
Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.
Просила суд, визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а також визнати за позивачем право власності на частину транспортного засобу «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року, позов задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину транспортного засобу «Fiat Scudo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
 
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 07 грудня 2007 року по 03 вересня 2013 року.
В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 12 грудня 2009 року було придбано автомобіль «Fiat Scudo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , за ціною, еквівалентною 18000 доларам США.
Право власності було зареєстровано за відповідачем.
У придбання цього автомобіля крім спільних коштів вкладено й особисті кошти відповідача в сумі еквівалентній 9000 доларам США, які складають 50% вартості автомобіля «Fiat Scudo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та були отримані відповідачем від продажу 10 грудня 2009 року належного відповідачу на праві особистої приватної власності автомобіля «Пежо Експерт» 2002 року випуску.
Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами:
- Довідкою Сервісного центру МВС від 23 грудня 2021 року №175 про зняття 10 грудня 2009 року з обліку автомобіля відповідача «Пежо Експерт», 2002 року випуску;
- Обліковою картою від 10 грудня 2009 року про зняття з обліку автомобіля «Пежо Експерт» 2002 року випуску для його реалізації з приміткою, що кредит погашено в 2006 році;
- Листом Печерської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» від 31 січня 2007 року №02-10/204 на адресу МРЕО про повну виплату ОСОБА_1 кредиту за автомобіль «Пежо Експерт» 2002 року випуску за кредитним договором від 22 травня 2006 року №K3V0AE15004498.
Відтак, частка у автомобілі відповідно до розміру внеску відповідача у його придбання є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що увесь автомобіль належав подружжю на праві спільної сумісної власності.
Крім цього, зазначив, що позивач просила визнати за нею право власності на частку спірного автомобіля з тих підстав, що позивач внесла у придбання спірного автомобіля свої особисті кошти у розмірі його вартості, проте жодних доказів здійснення оплати спірного автомобіля під час його придбання за рахунок особистих коштів позивач не надала.
Також, суд не застосував позовну давність, про яку було заявлено відповідачем.
Так, після розірвання шлюбу спірний автомобіль залишився у користуванні та володінні відповідача, про що позивачу було достеменно відомо з моменту розірвання шлюбу - тобто з 03 вересня 2013 року.
Даний позов подано у квітні 2021 року.
Відповідач вважає помилковим висновок суду про те, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав не сплив.
Просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Свої письмові пояснення щодо апеляційної скарги надала ОСОБА_2 .
Зазначила, що є недоведеними та не відповідають дійсності посилання апелянта на те, що частина грошових коштів на придбання спірного автомобіля були особистою власністю відповідача.
Відповідачем не було надано доказів того, що грошові кошти від продажу автомобіля «Пежо Експерт» було зараховано на його банківський рахунок, а через декілька днів, саме ці кошти були зараховані на банківський рахунок продавця автомобіля «Fiat Scudo».
Вважає, що отримані кошти від продажу автомобіля «Пежо Експерт» відповідач використав на свій розсуд і не в інтересах сім'ї.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності, зазначила, що після розірвання шлюбу у вересні 2013 року вони з відповідачем помирилися і продовжили проживати однією сім`єю, а тому у неї не було законних підстав сумніватися в тому, що відповідач може порушити її право власності на спільне майно.
Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.
Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на частину транспортного засобу в порядку поділу спільного майна подружжя, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину житлового будинку сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Так, по справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період із 07 грудня 2007 року по 03 вересня 2013 року.
В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в 2009 році було придбано автомобіль «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на частину транспортного засобу «Fiat Scudo», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки у цьому майні є рівними і між сторонами немає згоди щодо спільного користування ним та його поділу.
При цьому, суд керувався тим, що автомобіль є неподільною річчю.
Також, суд прийшов до висновку про незастосування строку позовної давності про який просив відповідач, оскільки до 2020 року позивач вважала спірне майно спільною сумісною власністю, домовленості щодо поділу спільного майна сторони не мали.
З висновками викладеними в оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частинами 1 та 2 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.  
Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 
У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України).
Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.
Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу та рівності часток подружжя у цьому майні. 
При вирішенні питання про поділ майна подружжя, зокрема неподільної речі застосовуються положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
З урахуванням вказаних вище норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя, права власності на частину спірного автомобіля.
Вірним є і висновок суду першої інстанції про незастосування до спірних відносин строку позовної давності, про яку було заявлено відповідачем, оскільки початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).
Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.
З урахуванням вищезазначеного, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року підлягає залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -   
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 25 липня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько

Судді                                                                           С.О. Журба 

                                                                                              Т.О. Писана