СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року                                     м. Харків                        Справа № 922/334/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Пуль О.А.
розглянувши в порядку письмового провадження      без виклику учасників справи          апеляційну скаргу позивача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" (вх. № 830 Х/2-5) на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 (постановлену суддею Жельне С.Ч. у приміщенні господарського суду Харківської області, повний текст ухвали складено 17.04.23) у справі № 922/334/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика",м.Харків                                        
до Приватного підприємства "ІВК2",м.Київ
про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного підприємства "ІВК2", в якому просив  суд усунути перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика"  нежитловим приміщенням цеху (№9),площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові шляхом зобов`язання Приватного підприємства "ІВК2" вивезти з нежитлового приміщення цеху (№9),площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові білизнову однофонтурну для тонкого полотна машину 13 діаметром х 28 класа х 26 систем (позначення на табличці: HFJS 13"X28GX26F 1908001 2019.09                                  380V 3.7KW 24V).
   Позовні вимоги обгрунтовані створенням відповідачем перешкод у користуванні позивачем орендованим за договором від 30.06.22 № 30/06  нежитловим приміщенням       по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові внаслідок невжиття відповідачем заходів з вивезення в добровільному порядку належного йому обладнання,  яке було тимчасово розміщено в цьому приміщенні  за його проханням.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.01.2023 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі № 922/334/23.
13.03.2023 позивач подав господарського суду Харківської області заяву про доповнення підстав позову без зміни предмету позову (вх.№5996), яку протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 22.03.2023 прийнято до розгляду.
У вказаній заяві позивач доповнив обґрунтування позовних вимог, зокрема,  обставинами щодо: визнання відповідачем факту безпідставного знаходження більше 3-х років власного нерухомого майна (обладнання)  в орендованому  позивачем нежитловому приміщенням цеху (№9), площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові; вирішення  в рамках справи № 922/1280/21 судового спору  між сторонами щодо стягнення з ТОВ "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика"  вказаного обладнання (трьох одиниць промислових в`язальних машин діаметром 13, 15, 19 дюймів)  в якості заборгованості з оплати  товару, поставленого в рамках правовідносин за Договором купівлі-продажу обладнання від 22.07.2019 №22/07-19, за результатами якого в позові відмовлено та   судами підтверджено відсутність між сторонами договірних правовідносин купівлі-продажу щодо вказаного рухомого майна; укладення в березні 2020 року щодо вказаного обладнання усного  та письмового договору зберігання  з умовами  тимчасового  зберігання його позивачем на території свого підприємства в розумні строки, які минули більше ніж три роки тому, та порушення у зв`язку з цим його прав  як зберігача та вимог ст. 948 ЦК України щодо обов`язку поклажодавця забрати майно після закінчення строку зберігання.Одночасно в цій заяві позивач зазначив  про порушення його речових прав орендаря нежитлового приміщення внаслідок створення відповідачем перешкод у його використанні  у вигляді розміщення власного обладнання. 
22.03.2023 відповідач подав до господарського суду Харківської області клопотання (вх.№7059), в якому просив передати дану справу на розгляд  господарського суду м.Києва.
12.04.2023 позивач надав заяву  про зміну предмету позову шляхом його доповнення, без змін підстав позову (вх.№ 8950), за змістом якої просив зобов`язати Приватне підприємство "ІВК2"  (код 36100337, м.Київ, вул.Магнітогірська, буд.1, літ. " І")  забрати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" (код 38999420, м.Харків, пр.Гагаріна, буд.360, корп.Б) майно у вигляді білизнової однофонтурної для тонкого полотна машини 13 діаметром х 28 класа х 26 систем (позначення на табличці: HFJS 13"X28GX26F        1908001        2019.09               380V        3.7KW 24V) з нежитлового приміщення цеху (№9), площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1", розташованого по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові та вивезти це обладнання з нежитлового   приміщення цеху (№9), площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по пр. Гагаріна, буд. 360-Б. , яка прийнята до розгляду протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.2023.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23 задоволено клопотання Приватного підприємства "ІВК2" за вх.№7059 від 22.03.2023 та передано матеріали справи №922/334/23 на розгляд за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.
    В обґрунтування ухвали від 12.04.23 у справі № 922/334/23 господарський суд  Харківської області послався на  те, що дана справа не належить до справ у спорах з приводу нерухомого майна, щодо яких ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено виключну підсудність за місцезнаходженням цього майна, оскільки відносини, які склалися між сторонами у цій справі не стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, через те, що  між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" та Приватним підприємством "ІВК2" не існує жодних правовідносин з приводу нерухомого майна, а стосується рухомого майна, від якого позивач  просить звільнити орендоване приміщення і яке не  є  нерозривно пов`язаним з орендованим позивачем  приміщенням,  у зв`язку з чим дана  справу  за загальними правилами територіальної підсудності, встановленими ч. 1 ст. 27 ГПК України, а саме  за місцезнаходженням відповідача, яким є  - місто Київ, вул. Магнітогірська, буд. 1, літ. " І", належить до підсудності господарського суду м. Києва.
      Позивач подав до Східного апеляційного господарського суду  на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23  апеляційну скаргу, в якій,  посилаючись на порушення судом першої інстанції при її постановленні норм процесуального права, просить цю ухвалу скасувати, а справу передати  на розгляд до господарського суду Харківської області в іншому складі суду. 
В обгрунтування апеляційної скарги  позивач  зазначив про невідповідність чинному законодавству висновку суду першої інстанції щодо того,  що дана справа за характером спору  не належить до виключної підсудності справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, а стосується  рухомого майна, щодо якого позивач просить  вчинити певні дії, оскільки суд не врахував, що позов у даній справі  з урахуванням прийнятих судом до розгляду доповнень щодо його підстав та предмету, включає  в себе дві вимоги, а саме: вимогу про усунення перешкод,  яка обґрунтована порушенням речового права позивача  як орендаря  нерухомого майна нежитлового приміщення (негаторний), щодо якої ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено виключну підсудність за місцезнаходженням цього майна, та вимогу про зобов`язання відповідача забрати відповідне рухоме майно зі зберігання позивача, яка обґрунтована порушенням прав позивача як зберігача внаслідок невиконання відповідачем обов`язку поклажодавця забрати річ зі зберігання після закінчення строку зберігання, а тому,  Враховуючи, що договір зберігання  в силу особливостей його регулювання  може бути виконаний тільки за місцем зберігання майна, відповідна вимога відповідає правилу підсудності за вибором позивача, встановленому  згідно з ч. 5 ст. 29 ГПК України, згідно з якою позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
При цьому скаржник послався на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного суду від 07.07.20 у справі № 910/10647/18 та від 16.02.21 у справі №  911/2390/18 згідно з якими словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій     статті 30 ГПК України     необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном і у таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Відповідно до      витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 922/334/23 між суддями від 01.05.23  апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В.,суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.  
  Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.05.23 у справі № 922/334/23 витребувано у господарського суду міста Києва  матеріали справи № 922/334/23, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" (830 Х/2-5)  на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи. 
  У зв`язку з тим, що після відкриття апеляційного провадження судом було встановлено факт перерахування скаржником судового збору за подання апеляційної скарги  на неналежний рахунок,  ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.05.23 у справі № 922/334/23 на підставі положень ч.11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" (вх. №830 Х/2-5)  на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23 було  залишено  без руху та встановлено скаржникові п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання доказів сплати  у встановленому  порядку (за належними реквізитами)  судового збору  в  розмірі 2684 грн.
      У зв`язку з усуненням недоліків апеляційної скарги у строк, що встановлений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.05.23, у справі № 922/334/23  ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.23 продовжено  розгляд апеляційної скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" (830 Х/2-5) на ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23.
        Відповідач не скористався передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відсутність якого відповідно до ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,    перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшла висновку про задоволення  апеляційної скарги, зважаючи на таке.
       Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції  про передачу справи до іншого суду  за територіальною підсудністю, яка оскаржена позивачем з  підстав порушення судом першої інстанції при її постановленні правил виключної підсудності, встановленої ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України для справ у спорах, що виниркають з приводу нерухомого майна   
      Як зазначено вище, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі не належить до виключної підсудності, встановленої ч. 3 ст. 30 ГПК України  для спорів з приводу нерухомого майна,  а належить до загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, встановленої ч. 1 статті 27 ГПК України через те, що стосується  рухомого майна щодо якого позивач просить  вчинити певні дії.
      Колегія суддів не погоджується  з наведеним висновком з наступних мотивів.
      Частиною 1 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
     Відповідно до ч. 3 ст. 31 Господарського процесуального кодексу  України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
    У параграфі 3     глави 2 розділу І статті 27 Господарського процесуального кодексу  України     сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі      Господарського процесуального кодексу  України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).
     Відповідно до частин першої, другої     статті 27 Господарського процесуального кодексу  України     позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього     Кодексу     місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
      Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у     статті 30 Господарського процесуального кодексу України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає.
      Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у     статтях 27 - 29  Господарського процесуального кодексу  України      України.
      Відповідно до ч. 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.     
     В постановах Великої Палати Верховного суду від 07.07.20 у справі № 910/10647/18 та від 16.02.21 у справі №  911/2390/18 викладено правові позиції,  згідно з якими словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій     статті 30 ГПК України     необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном і у таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
  Відповідно до ч. 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
     Частиною 1 статі  162 Господарського процесуального кодексу  України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
 Пунктом 4 ч. 3 цієї статті передбачено, що в  позовна заява повинна містити  зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; 
      Таким чином, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
   Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.При цьому предмету позову відповідає  обраний позивачем  спосіб захисту судом прав  та охоронюваних законом інтересів.
      Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 Як зазначено вище, предметом позову у даній справі позивач, з урахуванням прийнятих протокольними ухвалами суду першої інстанції  від 22.03.23 та 12.04.23 змінами, визначив матеріально-правову вимогу про усунення перешкод у користуванні орендованим позивачем нежитловим приміщенням цеху (№9), площею 799,2 кв.м. в будівлі літ. "А-1" по пр.Гагаріна, буд.360-Б в м.Харкові шляхом зобов`язання відповідача  вивезти з цього приміщення  належне останньому рухоме майно – обладнання, яка обґрунтована порушенням речового права позивача  як орендаря  нерухомого майна- нежитлового приміщення, створення відповідачем перешкод у використанні приміщення в повній площі, а також  вимогу про зобов`язання відповідача забрати відповідне рухоме майно зі зберігання позивача, яка обґрунтована порушенням прав позивача як зберігача внаслідок невиконання відповідачем обов`язку поклажодавця забрати річ зі зберігання після закінчення строку зберігання.
  Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
  Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       За змістом наведених норм, спосіб захисту  цивільного права чи інтересу –це закріплені  законом матеріально-правові заходи, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених(оспорюваних) прав  та вплив  на правопорушника.
       За змістом статті 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Пунктом 4 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України серед способів захисту передбачає відновлення становища, яке існувало до порушення.
       Відповідно до ч. 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом  статті 391 Цивільного кодексу України та виходячи з її назви (захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), нею встановлено речовий спосіб захисту права власника (особи яка має речове право на майно)  від порушень, які не пов`язані з позбавленням власника правомочності володіння,  а спрямований на захист його правомочностей користування та розпорядження майном.
При цьому у речових правовідносинах, які носять абсолютний характер, між власником (особою, яка має речове право на майно) та порушником немає зобов`язальних, в тому числі  договірних відносин, а відбувається безпосереднє порушення  права власності або похідного від нього речового права.
    Статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості)  віднесено  земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення  та зміни їх призначення.
      Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права  на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід  і припинення підлягають державній реєстрації.
   Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний  надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
       Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено обов`язковість державної реєстрації речових права на нерухоме майно та їх обтяження, та зазначено, що такі права  виникають з моменту такої реєстрації.
Статтею 5 цього Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до п. 2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна»,затвердженої наказом Державного комітету будівництва ,архітектури та житлової політики від 24.05.21 № 127,зареєстрованої в Мін`юсті  30.07.21 за № 582/5773 нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) - сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
   Виходячи зі змісту наведених норм, чинне законодавство відносить до об`єктів нерухомого майна речі, за такими критеріями  як міцний  зв`язок із землею (стаціонарність, капітальний характер),  яка може забезпечуватися зокрема наявністю такої несучої конструкції як фундамент, та неможливість переміщення речі  без її знецінення та зміни цільового призначення,зокрема –нежитлові приміщення.
      З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що оскільки позов у даній справі містить вимогу  про усунення перешкод  у користуванні  позивачем орендованим  нерухомим майном-нежитловим приміщенням, шляхом зобов`язання відповідача вивезти належне йому  рухоме майно, а не оспорює будь-які права на таке рухоме майно,  що  відповідає встановленому законом  речовому способу захисту права власності або іншого речового права на відповідне нерухоме майно (негаторний позов), спір у даній справі відноситься до категорії спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, щодо яких ч. 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено виключну підсудність господарським судам за місцезнаходженням відповідного майна або його основної частини, в даному  випадку –господарському суду Харківської області.
     При цьому колегія суддів зазначає, що подання позивачем первісно позовної вимоги  з приводу нерухомого майна, щодо якої ч. 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України встановлено виключну підсудність, виключає в подальшому зміну такої підсудності 
через доповнення позову ще одною вимогою з приводу зобов`язання відповідача забрати    рухоме  майно зі зберігання.
      До того ж,  вимога про зобов`язання відповідача забрати рухоме  майно зі зберігання сама по собі, Враховуючи, що договір зберігання  в силу особливостей його регулювання  може бути виконаний тільки за місцем зберігання майна, відповідає правилу альтернативної підсудності за вибором позивача, встановленому  ч. 5 ст. 29 ГПК України , згідно з якою позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів - в даному випадку до господарського суду Харківської області.
 При цьому колегія суддів зауважує, що  суд першої інстанції неправомірно послався в обґрунтування оскаржуваної ухвали на обставини неможливості вчинення  відповідачем перешкод у користуванні позивачем  орендованим приміщенням, оскільки дослідження відповідних обставин стосується  вирішення спору по суті, які мають вирішуватись шляхом ухвалення судом рішення,  а тому не стосується  питань підсудності даної справи, що вирішуються  шляхом постановлення ухвали.
Таким чином, позивач, правомірно звернувся з даною позовною заявою до господарського суду Харківської області, а господарський суд першої інстанції оскаржуваною ухвалою в порушення норм процесуального права передав дану справу за підсудністю до господарського суду міста Києва.
Таким чином, з огляду на те, що позов у даній справі позивачем подано до господарського суду Харківської області з дотриманням правил виключної підсудності і, як наслідок, у місцевого господарського суду були відсутні підстави для передання його на розгляд до іншого суду, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ухвала  господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23 є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, а матеріали справи- передачі на розгляд господарському суду Харківської області.
          Керуючись статтями 269-271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

     Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська панчішно-шкарпеткова фабрика" задовольнити. 
     Ухвалу господарського суду Харківської області від 12.04.23 у справі № 922/334/23  скасувати.
     Матеріали справи №922/334/23 передати на розгляд господарському суду Харківської області.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль