Справа № 126/2553/21
Провадження № 22-ц/801/1419/2023
Категорія: 61
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року	Справа № 126/2553/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Бершадська державна нотаріальна контора, виконавчий комітет Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 – адвоката Діхтяренко О. М. на рішення Бершадського районного суду Вінницької області у складі судді Хмеля Р. В. від 04 травня 2023 року,

встановив:

22 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Діхтяренко О. М. звернулась до суду з цим позовом, за яким просила:
-визнати заповіт від 29 серпня 2017 року, посвідчений секретарем Джулинської сільської ради Щавинською Г. О., зареєстрований в спадковому реєстрі за № 166, скасованим новим заповітом від 05 вересня 2017 року, посвідченим секретарем Джулинської сільської ради Щавинською Г. О., зареєстрованим в спадковому реєстрі за № 174;
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 2,5079 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0141, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться у Бершадському районі Вінницької області та 1/2 земельної ділянки, площею 2,1851 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0144, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться у Бершадському районі Вінницької області, в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_3 ;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на оплату судового збору в розмірі 1887 грн.00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 50 000 грн 00 к.
На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 28 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримав від Бершадської державної нотаріальної контори лист від 03 чересня 2021 року № 309/02-14, про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 подано заяву про прийняття спадщини за заповітом, згідно з якою заведено спадкову справу № 172/2021 від 03 вересня 2021 року. Відповідно до заповіту від 29 серпня 2017 року, зареєстрованого в спадковому реєстрі за № 166, ОСОБА_3 заповів земельні ділянки площею, відповідно, 2,51 га та 2,1851 га ОСОБА_2 , а згідно із заповітом від 05 вересня 2017 року, зареєстрованим в спадковому реєстрі за № 174, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки заповіти складені щодо одного й того ж спадкоємця містять різний склад спадкового майна, вважала, що складений пізніше, 05 вересня 2017 року, заповіт, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 174, скасовує заповіт від 29 серпня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 166, а тому майно, яке зазначене у цьому заповіті, а саме: земельна ділянка, площею 2,5079 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0141, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться у Бершадському районі Вінницької області, та земельна ділянка, площею 2,1851 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0144, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться у Бершадському районі Вінницької області, підлягає спадкуванню за законом по частині між спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 впродовж встановленого законом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини подав нотаріусу заяву про її прийняття, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, але не може реалізувати своє право на спадкове майно через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року у позові відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн 00 к.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіти від 05 вересня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 174, та від 29 серпня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 166 стосуються різного складу спадщини, отже не суперечать один одному, а тому не має підстав вважати, що заповіт від 05 вересня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 174, скасовує заповіт від 29 серпня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 166.
Вирішуючи питання про судові витрати у справі суд першої інстанції виходив із того, що представником відповідача подано до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат суду надано договір про надання правової допомоги, ордер, акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № б/н від 08 грудня 2021 року, квитанцію № 01, згідно з якою ОСОБА_2 сплатив адвокату гонорар на суму 10 тис. грн. Отже витрати відповідача на професійну правничу допомогу підтверджуються належними та допустимими доказами, а їх розмір відповідає характеру та обсягу дій, вчинених представником відповідача у справі, не є завищеними чи необґрунтованими та є цілком пропорційними предмету спору.
В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 – адвокат Діхтяренко О. М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення і ухвалити нове – про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що і у позовній заяві. 
Звертала увагу на те, що суд першої інстанції незаконно допустив до участі у справі представницю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – виконавчого комітету Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Красиленко І. В., яка не мала повноважень на представництво органу місцевого самоврядування, взяв до уваги її позицію щодо заперечення позовних вимог, не звернувши уваги на протилежну позицію, висловлену у заяві повноважного представника – сільського голови Швеця П. В. Суд не врахував приписи положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1810 від 07 липня 2011 року, про те, що в разі збільшення або зменшення обсягу спадкового майна вносяться зміни до попереднього заповіту, а тому прийшов до помилкового висновку, що заповіти від 05 вересня 2017 року та від 29 серпня 2017 року не суперечать один одному.
Зазначала, що при вирішенні питання про судові витрати у справі суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність у договорі про надання правової допомоги адвокатом Пригузою С. Д. зазначення у якому суді та у якій справі така допомога надається, не дав оцінку виписаній адвокатом квитанції про отримання від ОСОБА_2 коштів на предмет її належності.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 .
Відповідно до заповіту від 29 серпня 2017 року, зареєстрованого в спадковому реєстрі за № 166, ОСОБА_3 заповів земельну ділянку, площею 2,5079 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0141, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Джулинської сільської ради Бершадського (тепер Гайсинського) району Вінницької області, та земельну ділянку, площею 2,1851 га, кадастровий № 0520481600:05:002:0144, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану там же, ОСОБА_2 .
05 вересня 2017 року ОСОБА_3 уклав новий заповіт, який зареєстровано в спадковому реєстрі за № 174, за яким заповів ОСОБА_2 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 .
03 вересня 2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до Бершадської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 , 19 жовтня 2021 року таку ж заяву подав ОСОБА_1 .
Тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу (стаття 1256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).
У статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».
Фактично між сторонами виник спір щодо тлумачення заповіту ОСОБА_3 від 05 вересня 2017 року, зокрема про те, чи суперечить зміст цього заповіту попередньому заповіту ОСОБА_3 від 29 серпня 2023 року.
У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.
Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:
по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;
по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.
Тлумачення частини третьої статті 1254 ЦК України свідчить, що складення нового заповіту, яким зменшено обсяг спадкової маси, порівняно з попереднім, але не змінено спадкодавця, скасовує попередній заповіт у відповідній частині, оскільки спадкодавець визначив спадкоємця тільки щодо частини спадщини.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17.
Разом з тим у справі, яка переглядається, обставини справи суттєво відрізняються від обставин у справі № 369/3186/17, у якій перший заповіт стосувався всього спадкового майна, натомість другий заповіт стосувався тільки земельної ділянки (паю). Тобто обсяг спадкового майна у першому та другому заповітах співвідносяться як ціле та його частина. 
У справі ж, що переглядається, заповіт від 05 вересня 2017 року, зареєстрований в спадковому реєстрі за № 174 не зменшує обсяг спадкової маси порівняно із заповітом від 29 серпня 2017 року, зареєстрованим у спадковому реєстрі за № 166, а стосується іншого, не охопленого попереднім заповітом, майна, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що у цьому випадку конкуренція заповітів відсутня.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції приписів Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1810 від 07 липня 2011 року, про те, що в разі збільшення або зменшення обсягу спадкового майна вносяться зміни до попереднього заповіту, то апеляційний суд звертає увагу на те, що це положення  установлює порядок ведення й користування Спадковим реєстром, внесення до нього відомостей про заповіти та спадкові договори, посвідчені в Україні, а за бажанням заповідача – посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) і зареєстровані в іноземних державах згідно з Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів, про заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину, а також надання інформації з нього (пункт 1.1.), його Додаток 3 установлює форму заяви про реєстрацію зміни і скасування заповітів та зміни і розірвання спадкових договорів і не регулює питання конкуренції заповітів, складених у різний час.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17-ц спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі  № 569/17272/15-ц).
Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави – учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Зі змісту цих норм та висновків ЄСПЛ випливає загальне правило – ефективний спосіб захисту – такий, за умови застосування якого «один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення». Тобто після ухвалення остаточного судового рішення у справі відбувається повне відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. Якщо ж для такого відновлення може виникнути необхідність у повторному зверненні за судовим захистом, такий спосіб захисту визнати ефективним неможна.
Як видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_5 його метою, задля досягнення якої він звертається за судовим захистом, є захист права на спадкування за законом неохопленої заповітом від 05 вересня 2017 року, зареєстрованим в спадковому реєстрі за № 174, частини спадкового майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Способи захисту цивільних прав установлені у частині другій статті 16 ЦК України, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Скасування попереднього заповіту внаслідок укладення нового заповіту не може бути предметом позову (вимогою про захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права), а є обставиною, яка зумовлює, у разі її доведеності, виникнення, зміну або припинення цивільного права (у даному випадку виникнення у позивача права на спадкування за законом частини спадкового майна і, відповідно, припинення права на спадкування у відповідача цієї частини майна за заповітом), тобто є підставою позову, тобто обставиною, якою позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання права власності на спадкове майно.
Відповідно вимога про визнання заповіту від 29 серпня 2017 року, який посвідчено секретарем Джулинської сільської ради Щавинською Г. О., зареєстрованого в спадковому реєстрі за № 166, скасованим новим заповітом від 05 вересня 2017 року, який посвідчено секретарем Джулинської сільської ради Щавинською Г. О., зареєстрованим в спадковому реєстрі за № 174, не є ефективним способом захисту права позивача (фактично є зайвою з огляду на предмет спору, тобто об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем).
Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги про участь у справі неповноважного представника Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.
Так відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (частина перша статті 53 ЦПК України).
Виконавчий комітет Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області був зазначений у позовній заяві третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, але жодних обґрунтувань того, яким чином рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов`язки цього органу місцевого самоврядування позовна заява не містить.
Крім того процесуальне становище третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не передбачає можливості визнання нею позову або окремих обставин, що є його підставою. Відповідно таке «визнання» не створює жодних юридичних наслідків для учасників справи та суду (на відміну від визнання позову відповідачем (частина четверта статті 206 ЦПК України).
Таким чином ні заява Джулинського сільського голови про визнання позову, ні участь у судовому засіданні представника Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Красиленко І. В., яка діяла на підставі довіреності і заперечувала проти позову, не вплинули і не могли вплинути на правильність судового рішення, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не можуть бути самостійною підставою для його скасування чи зміни.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення судом першої інстанції з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвоката апеляційний суд виходить із такого.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       За змістом частин першої – шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови у позові покладаються на позивача.
       Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.         Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).
Як видно з матеріалів справи адвокат Пригуза С. Г. надав суду договір про надання правової допомоги від 08 грудня 2021 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 19 жовтня 2022 року та квитанцію від 08 грудня 2022 року.
З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката Пригузи С. Г. за надання правової допомоги становив 10 000 грн 00 к.
       За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
       З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема домовленості сторін про сплату гонорару за надання правничої допомоги у фіксованому розмірі – 10000 грн 00 к., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення з позивачки на користь відповідача. 
       Відсутність у договорі про надання професійної правничої допомоги та акті приймання-передачі наданих послуг від 19 жовтня 2022 року зазначення конкретної справи, у якій така допомога надавалась, не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, тому що договір містить загальні умови надання правничої допомоги адвоката і не обмежує його повноваження конкретною справою, а на підтвердження своїх повноважень саме у цій справі адвокат Пригуза В. Г. відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України надав ордер.
Згідно з частинами першою, другою статті 26 Закону України «Про адвокату та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:
1) договір про надання правової допомоги;
2) довіреність;
3) ордер;
4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер – письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера
Отже наявність у справі ордеру адвоката є підтвердженням як наявності договору про надання правничої допомоги, так і повноважень адвоката надавати таку допомогу у конкретній справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів здійснення оплати гонорару відповідачем апеляційний суд виходить із такого.
Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон № 265/95-ВР, Положення № 13 та Положення № 148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Статтею 137 ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.
З матеріалів справи видно, що представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Пригузою С. Д. надано об`єм послуг та виконано роботи, передбачені договором про надання правничої допомоги, про що складено та підписано сторонами акт приймання-передачі наданих послуг, а факт сплати визначеної суми гонорару підтверджено квитанцією з особистим підписом ОСОБА_2 , а те, що такі послуги були надані саме у цій справі підтверджується ордером адвоката Пригузи С. Д.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними, не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

       Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 – адвоката Діхтяренко О. М. залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 травня 2023 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 14 липня 2023 року)

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                Т. М. Шемета

                                                                               М. М. Якименко